VZPOMÍNKY
ZE SVÉHO DĚTSTVÍ
SVÝM DĚTEM
VYPRAVUJE
ALOIS ADLOF
(HOŘICKÝ)

ÚVOD

Za světové války, když tolik synů a otců prolévalo v cizině krev a tolik matek a dětí strádalo a trpělo doma, měl strýček Adlof nejpilnější pero. Co těch dopisů a lístků napsal do pole! A tu si také v oněch těžkých dobách vzpomínal na svá chlapecká léta, strávená bez tatínka, při pracovité mamince. Vzpomínal, jak nesnadné to měl všechno hned odmalička, ale jak mu milující Otec cestičku do života urovnal, až mu prokázal tu největší lásku, jaká mládenečka či dcerku oblažiti může: vložil mu do rukou své Slovo, Bibli svatou a ukázal mu Spasitele a Vůdce mladosti, Ježíše Krista. Potkalo ho to největší štěstí a nezradilo ho nikdy. Ani za války, když mnozí měli nedostatek, a on, stejně jako oni, nenaříkal, ale vždy byl vděčen Bohu i za to málo, co bylo.

Vzpomínky napsal svým dětem a zůstaly dosud rodinným tajemstvím. Než, proč by měly zůstati majetkem rodiny? Vždyť má strýček Adlof tolik dětí podle ducha.

Všichni vy malí i velicí, kteří jste přijímali lásku a naučení od něho, sedněte si zase u jeho nohou, a strýček vám poví, jaké to bylo u nich doma a jak se to stalo, že chlapec, který, jak sám říkával, hrával s knězem u oltáře v kostele divadlo, zamiloval si Pána Ježíše a stal se jeho služebníkem.

Vzpomínky jsou věrné podle jeho rukopisu.

V Praze, v listopadu 1927

MOJE DĚTI!

Jak zcela jinak prožily jste svá dětská léta.

Jednou budete je přehlížet jako já svá, a budete hledat vzniku u svých ideálů a budete zkoumat tajemství svého vývinu.

Vyznaly jste, že v svém dětství nalezeny jste jako ovce pastvy Jeho. Měl by tedy Váš vývin vždy nalézati se na cestě Jeho, ve směru Jeho a směrnice Vašeho života měla by nyní už býti u Vás věcí hotovou.

Nemůžeme býti každý, co jiný, ani Vy nemůžete býti tím, čím jsem já, ale každý můžeme a máme být štípením zahrady Ježíšovy, a každý můžeme a máme být obrazem Spasitelovým. A dá-li Bůh Vám dožíti let mých, nechť ten obraz jeho září ve Vás v dokonalejší kráse, než ve mně kdy se uskutečnil, abyste také byly svědky a účastníky větších věcí, než jsem byl já.

Vzpomínky z mého dětství mají své vady. Nemohl jsem pojati do nich všeho, jak se to v mysli obnovovalo, aniž dovedl jsem to, co jsem podal, podati dost zajímavě, protože jsem to psal na ráz z jedné vody, a nemám už ani chuti přepracovávati to ještě jednou.

Můžete to dáti čísti všem, kteří by se o mé vzpomínky zajímali.

Jistotně Drahotinka, Vaše drahá maminka, jejíž odchod před sedmi lety padl jako smutný stín do Vašeho mládí, by tyto vzpomínky velice ráda čtla.

V Praze, dne 27. ledna 1917

PAMĚTI RODINY ADLOFOVY

Adlofové pocházejí z Dolení Branné, která s Hoření Brannou a starou tvrzí byla majetkem Václava Záruby, svobodného pána z Hustiřan na Třebověticích, Štěpanicích, Branné a Žumberce. Kommisí konfiskační byl odsouzen všeho jmění, protože prý stavům platil kontribuci, lid svůj proti císaři vypravil a i sám osobně do pole táhl. Když však dokázal, že nejen stavům nechtěl půjčiti peněz, ale také ani lid svůj do války postaviti, neřku-li že by sám byl do pole táhl, doufal, že si tím milost císařskou získá. Ale nezískal. Statky byly mu ponechány jen jako manství, a musel je přijati v léno.

V tu dobu meškal Komenský v Třemošné, chystaje se k vystěhování z vlasti. Paní Zárubová vzkázala mu, že u nich v zámku na Branné je 17letá prorokyně Kristina Poňatovská, která od září (1627) je u nich na vychování. Komenský přišed byl svědkem jejich vidění a proroctví a uvěřil jim. Zůstal tu také asi dva měsíce. V lednu Poňatovská v třeskuté zimě odebrala se do Jičína, aby tam Albrechtu z Valdštejna předpověděla brzký pád. Vrátila se do Branné s vnuknutím, že se mají bratři vystěhovat do Polského Lešna za vedení Jiříka Sádovského ze Sloupna. Byla tedy Branná poslední útočiště Komenského. V třeskuté zimě za Žacléří ku konci ledna 1628 líbala družina Komenského rodnou zemi.

Pan Václav Záruba nebyl s nimi. Chtěl dříve zpeněžiti, co by se dalo. Prodal napadnictví na své lesní statky Třebovětice, Štěpanice a Brannou Albrechtu z Valdštejna za pětinu ceny odhadní (t.j. 24.000 kop míš.). Týž rok umřel, a tak připadly statky ty Albrechtovi dědičně. V týž rok byly propuštěny z práva král. manství. Za tím Albrecht z Valdštýna dlouho statků těch nedržel. Daroval Brannou a Štěpanice v léno dědičné r. 1632 cís. plukovníku Ottovi Bedřichu hraběti Harrachovi.

V držení této rodiny jsou Branná a Štěpanice dodnes.

R. 1632 zakládala se poddanská kniha. A z té je patrné, že tehdy Dolenní Branná měla 18 sedláků, 3 zahradníky a 6 chalupníků. Mezi chalupníky byl Jiřík Adlof, také Adloff zvaný. Jeho robota obnášela z ouroku svatojiského zlaté 3, tolikéž z ouroku zlatohavelského. Mimo to byl povinen dát den na sečení trávy, den na sečení otavy, den na hrabání sena, den na hrabání otavy a den na sklizeň ovsa. Nebyla tedy robota ještě tak tísnivá. Roku 1642 jsou tu už dva Adloffové: Jíra, chalupník, a Tobiáš, sedlák. Snad Tobiáš byl Jírův syn, který se přiženil na statek. Tento povinen byl platit ročně 12 zlatých. R. 1653 platí Tobiáš Adloff už 15 zl. a už jméno jeho přepisuje se v Adolff, nepochybně, aby vrchnost je všecky rozeznávala.

A tak v kraji tom vyskytují se dosud Adlofové i Adolfové.

Jako celá ta krajina, byla i Branná evanjelická, ba bratrské osady tu byly. Ale Harrachové pokatoličili téměř vše napořád. Alespoň Adlofové byli katolicky vychováni a smýšleli tak.

Nevím už nic bližšího ze stol. 17. a 18. z pověstí rodových. Můj děd se jmenoval snad Karel. Narodil se asi 1800 a měl statek v Branné. Měl snad jediného syna Františka, když umřel. Vdova po něm prodala statek v Branné a provdala se do Jilmu u Jilemnice a připravila hocha o dědictví. Tento, nevím, jakým způsobem, dostal se do Studence a tkalcoval tu jako chasník. Svými způsoby a svým jednáním tak se zalíbil obci, že beze všeho přiřkla mu obec právo domácí.

Jaký to byl muž, ten Karel Adlof? Maminka vyprávěla, že míval styky s rasem a katem jilemnickým. Jednou tento kat vyzval děda, aby s ním šel na hráz martinického rybníka, že má nařízeno lapit jednoho zlého ducha. Děd přivolil, když ho kat ujistil, že když z kola svěcenou křídou opsaného nevystoupí, nic se mu nestane.

Šli tedy na hráz, Kat dědovi řekl: „Kdybys viděl, cokoli se se mnou děje, z kola nevystupuj.“ Děd tedy stál v kole čekaje, co bude. Když dvanáctá odbila, kde se vzalo, tu se vzalo dvanáct kočárů jedoucích po hrázi v hrozném kvapu. Kat táže se prvního: „Kdo je ten, s nímž se setkat mám?“ „Jede za námi,“ zněla odpověď, a tak u všech. Když dojel dvanáctý, uchopil ho kat jedoucího v kočáře a jal se s ním zápasiti. Děd díval se na zápas. Najednou ocitli se na samém kraji hráze, a děd už by byl vyskočil ku pomoci, ale pamětliv byv napomenutí katova, k svému štěstí setrval, neboť duch by byl nechal kata a děda roztrhal. Zápas byl tuhý, ale pro kata ovšem příznivý, neboť když bylo nejhůř, ozval se v Martinicích kohout, a duch ztrativ moc byl spoután a v pytli katově nesen pak na popraviště, kde byl zahrabán. To se dálo nejednou. Neboť kat býval někdy hostem v krčmě, kde se mezi pozdními hosty octl s pytlem, který házíval pod stůl se slovy: Lež tiše. Napomínal také, aby nikdo se pytle nedotýkal. Když pak přec někdo kurážnější zavadil nohou o pytel, začal se pytel strašlivě nadýmat, a bylo potřebí katova nějakého zažehnání, aby z toho nepošlo nic zlého.

To prý vyprávěl sám můj děd (dle vypravování maminčina). Vidíme, že římská výchova nepracovala nadarmo. Pověra a víra v duchy viděla všecko v děsivé tvárnosti a libovala si ve vymýšlení strašidelných zjevů jako klamných zázraků. Takový je také celý dojem, dívám-li se na pokolení pobělohorské. To propadlo katolicismu, propadlo pověře.

V Jilemnici bylo jedno kázaní, jehož se účastnila má matka. Bylo to v parném létě, a strhla se bouře a hrom bil a rachotil. Kněz na kazatelně kázal: „Tak vedou čerti na řetěze doktora Martina Lutra.“ Hrůza pojímala všechny nad osudem kacíře, a tak v rodině a v celé dědině (v Studenci) byla hrozná úzkost, aby nic nedělo se proti víře, aby v ničem neuchýlil se nikdo k falešnému čtení. Jan Nepomucký byl zvláštní patron, k němuž se utíkali všichni. Ovzduší studenecké (veliká ves u Jilemnice) bylo římsky bigotní, následkem toho obec vždy zaostalá, kořalečním morem zachvácená, pověrečná a proti jinověrcům nedůvěřivá.

Do tohoto prostředí dostal se tedy můj otec (nar. 1828), chasník asi sedmnáctiletý, r. 1855. Všude jinde bylo pozorovat jakési vánky svobody. V Studenci sotva. Národnost arci byla zachována. Ba zdálo se, že hranice národnostní v Lhotě Záhajské (sousední vsi) pošine se v náš prospěch. Také nové písně národní jako „Vystavím si pěknou chaloupku“ a jiné od Hanky a jiných zpívány byly od chasy, vždy veselé, vždy bujné, vždy hotové něco vyvést. V té chase svou mírností a svým chováním zamlouval se mladý hoch, osiřelý, jehož matka připravila o jmění: František Adlof. Ten hoch byl přijat do obce. Mimoto padl do oka černooké dívčici Regině Hamerníkové.

Hamerníkovi byli dávno usedlí lidé v Studenci, asi z nějakých krkonošských hamrů sem přistěhovalí. Myslím, že zaměstnávali se plátenictvím. Byla to rodina zvlášť římská, pověrečná, ale měla také zvláštní některé rysy staré české víry. Jmenovitě bylo tomu tak u mé babičky Alžběty Hamerníkové. Patřila k třetímu řádu sv. Františka, a asi prodejem plátna po kraji nabyla mnohých známostí. Ta byla opravdu pobožná, rozumná, více hledíc k srdci než k zevnějšku. Kromě velikého Nebeklíče měl jsem po ní „Modlitby k srdci Pána Ježíše“, které se mne vždy zvláštním způsobem dotýkaly. Mariánská úcta a úcta Jana Nepomuckého arci byly také jejího náboženství složkou, ale zdá se mi ne tak velikou, jako její dcery Anny, o sedm let starší než má matka, a jejího syna Josefa, mladšího než má matka asi o 12 let. Matka má narodila se roku 1828. Ze svého mládí nepamatovala mnoho. Když byla dívčicí, ráda chodila tančit, i do jiných vesnic. Jednou se svou kamarádkou vracela se v noci z hospody lesem. Stále strkala ji k lesu. Když přešly místo jedno, svěřila jí, proč ji tam strkala. Před lety prý tam byl oběšený, který strašil. Z toho nastal u kamarádky strach, a tak daly se obě do běhu. Jejich hrůzu zvyšoval šelest fáborů uvázaných v „holubičku“. Když ustály v běhu, přestal šelest. Teprv později zpozorovaly, že nehoní jich duch, nýbrž že šelestí jejich holubičky. Došly domů. Ale i doma měla maminka svou příhodu. Viděla smrt v síni, a když běžela zadem, viděla ji na dvorku, a pak rozkročenou na dvou chalupách. Tak byla její obrazotvornost rozpálena a strašidly omámena.

Tatínek líbíval se jí pro svou pořádnost a mírnost. A sama mu leckdy podstrkovala něco k snědku vidouc, že se nemá tak valně u hospodáře, kde tkalcoval. Vzali se mladí, a byli chudí a živili se tkalcovstvím, v létě pak vyučil se tatínek zedničině. Musel bývat velice mírný a trpělivý, protože ho chválili všichni jeho soudělníci a mimo to jeden můj bratr vytýkal někdy mamince, že vždy doma vládla a tatínka umluvila. Maminka také říkávala, že vždy hledal s každým pokoje a od každého dal se ošidit. Když ho něco tísnilo, chodíval po sednici a zpívával: „Tvůrce mocný nebes, země“. Jmenovitě vždy působily na mne hlubokým dojmem řádky: „Starý Bůh, ten živ jest ještě, prosícím jenž pomáhal“.

Jak z vypravování maminčina jsem vystihl, život jejich nebyl snadný. Hospodařili v dobách nouze, kde i lebeda byla žádostivým pokrmem, a drahota byla veliká. Také se stěhovali často. Ze Studence odstěhovali se do Sejfů, kde se jim narodil prvorozený. Tam také usmálo se na ně „štěstí“. O polednách položil se otec na lavičku u stavu, aby si odpočinul. Usnul. A tu přišel k němu Jan Nepomucký a ohlašoval mu čísla, která, vsadí-li, vyjdou. I běžela maminka vsadit do Harty, ale tam už by musela dát o dvacetník víc. Nebylo ho, a vypůjčovat nechtěli. Čísla opravdu ve vší slávě vyšla, ale nikdy neslyšel jsem litovat maminku, proč si ten dvacetník nevypůjčili.

V létě chodíval tatínek na zednickou práci. Jednou v nějakém dostavníku sjel se s „pastorem“, hodným prý člověkem, který s ním dost vážně mluvil a dokonce mu i bibli dal. Ale nepobyla u nás bible. Nevím, kdo zanesl ji k zkoumání na faru, odkudž se už jako kniha nebezpečná nevrátila. I tu usmálo se štěstí na otce, ale nepoznali tohoto štěstí.

Zednická práce přivedla rodiče do Hořic. Odstěhovali se tam, neboť tam prováděl veliké stavby mlynář Tomášek. Jeden pak dům vždy mi ukazovala maminka, na němž dělal tatínek u stavitele, neboli baumistra Karažeje.

Jinak paměti rodiny měly v mamince nespolehlivou podatelku. Jen občas nějaká vzpomínka vybavila se jí o bývalých těžkostech, ale jinak pamatovala málo. Ba ani jmen svých dětí nepamatovala. Bylo nás celkem devět. Já byl osmý. Ale krom svých bratří Edvarda (staršího o 10) a Františka (staršího o 8 let) neznám žádného, ani dle jména. Všichni umřeli v útlém dětství a paměť na ně mísila se divně v hlavě maminčině. Vždyť i o mně říkala, že jsem se narodil o třešních, kdežto jsem se narodil v srpnu. Narodil jsem se v Hořicích.

Pamatuji se, jak jsem jako košiláček běhal tatínkovi naproti, a on mi přinášíval rohlík, a pak pamatuji se, že tatínek ležel venku pod švestkami a já jsem si u něho hrál. V červenci 1864 tatínek zemřel. Byli jsme ve veliké nouzi. Starší bratr dostal se do služby na statek do Dobré Vody, asi vlivem babiččiným a pro mladšího muselo se také něco takového hledat. Jmenovitě pro tohoto byla nemoc a smrt tatínkova neštěstím. Už dřív nerad chodil do školy a byly doma křiky, a maminka mu nadržovala. Nikdy se nenaučil číst a psát, i když později se mu naskytovala příležitost, z učení pak utíkal.

Babička přinášívala pomoc. Ale r. 1865 také i ona umřela, a nedali nám ani vědět v horách. Pochovali ji ve františkánském hávu. Nepamatuji už vše, jak ten život ubíhal. Nepochybně, že maminka vydělávala živobytí přidáváním u zedníků a v zimě posluhou.

ALOIS ADLOF
VZPOMÍNKY Z DĚTSTVÍ

Doslov napsal Pavel Rejchrt

Na obálce použit detail z leptu

Bedřicha Havránka Lesní motiv (1858)

Grafická úprava Vladimír Nárožník

Podle vydání Křesťanského spolku

mladíků v Čechách

z roku 1927

vydalo v roce 1998

nakladatelství STEFANOS

Stanislav Maxa

Klášterská 127/II.

377 01 Jindřichův Hradec

Sazbu zhotovil Petr Kadlec

Vydání první

Náklad 500 ks

Tisk EKON, družstvo

Srázná 17

586 01 Jihlava

Počet stran 96

ELEKTRONICKÁ VERZE

Konverze: www.elektronicke-knihy.info

Verze: 1.00, leden 2015

ISBN 978-80-87081-40-2 (KF8+Mobi)

Plnou verzi elektronické knihy si můžete zakoupit na serveru www.hlas-mucedniku.cz (za 39 Kč). Děkujeme.

NABÍDKA DALŠÍCH E-KNIH
Z NAKLADATELSTVÍ STEFANOS

Níže uvedené tituly si můžete zakoupit a stáhnout na stránkách www.hlas-mucedniku.cz ve formátech Mobi/Kindle (Kindle Keyboard, Kindle, Kindle Touch, Kindle Paperwhite) a EPUB (Sony Reader, Nook, Kobo, Bookeen, PocketBook a další). E-knihy neobsahují DRM.

Byl jsem agentem NKVD

Anatolij Granovskij

308 normostran, 74 Kč

Memoáry agenta sovětské tajné služby, působícího krátce také v poválečném Československu.

Dvanáct kázání

Pavel Rejchrt

104 normostran, 49 Kč

Sbírka kázání českého malíře, básníka a literáta z posledních deseti let, ve kterých se autor zamýšlí nad duchovní situací současného křesťanstva i společnosti.

Hus drží klíč

Bil Higgins

51 normostran, 19 Kč

Jan Hus hovoří k dnešní české republice.

ÍRÁN: Touha po Bohu

Todd Nettleton

111 normostran, 39 Kč

Sedm příběhů íránských muslimů, kteří nalezli skutečnou svobodu.

Kristus na židovské cestě

Richard Wurmbrand

217 normostran, 54 Kč

Již několik desítek let uplynulo od doby, kdy začal Richard Wurmbrand hlásat křesťanské poselství Židům. Jsa sám Žid, prošel od svého obrácení nesčetnými konflikty s mnoha židovskými lidmi. Jeho srdce však zůstalo naplněno horlivou láskou k nim.

Kruh z maličkých

Milena Kolmanová

140 normostran, 49 Kč

Povídky evangelické spisovatelky z prostředí lyrické jihočeské krajiny z období válečných a poválečných let.

Lékař z Kurdistánu

Jay M. Rasooli a Cady H. Allen

173 normostran, 24 Kč

Příběh o obrácení muslimského mullaha.

Let přes hranice

Hans Martin Braun

120 normostran, 44 Kč

Napínavý román z prostředí ruské podzemní církve se špionážní zápletkou.

Od utrpení k triumfu

Richard Wurmbrand

121 normostran, 49 Kč

Volné pokračování knihy „Mučen pro Krista“ od židovského křesťana a rumunského evangelikálního pastora.

Samochodci víry

Pavel Rejchrt

219 normostran, 99 Kč

Románová alegorie a svědectví o našich životech, o jejich smysluplnosti.

Strážce a příchozí

Pavel Rejchrt

184 normostran, 39 Kč

Dva bratři, od dětství od sebe rozloučení protikladnými životními cestami, vedou spolu rozhovor o posledních věcech života i smrti.

Světlo v čas večera

Pavel Rejchrt

66 normostran, 99 Kč

Básně z let 1970–2003.

Ukaž nám cestu

Pavel Rejchrt

201 normostran, 89 Kč

Soubor kázání evangelického spisovatele, básníka a malíře.

V Božím podzemí

Richard Wurmbrand

275 normostran, 64 Kč

Dramatický příběh rumunského pastora v komunistickém žaláři.

Vězeňské zdi kdyby promluvily

Richard Wurmbrand

136 normostran, 59 Kč

Autorova kázání, sestavená na svamovazbě, která jsou pozoruhodným a jedinečným dokumentem o hlubinách křesťanské víry uprostřed nelidského teroru a zoufalství.

Víra navzdory KGB

Hermann Hartfeld

374 normostran, 54 Kč

Autentické vyprávění o pronásledování křesťanů v Sovětském svazu v šedesátých letech.

Vítězná víra

Richard Wurmbrand

135 normostran, zdarma

Inspirující čtení na téma křesťanské víry a svědectví.