ANATOLIJ
GRANOVSKIJ

BYL JSEM
AGENTEM
NKVD

STEFANOS

„Obtížné se dá zvládnout hned, nemožné trvá o něco déle.“

– Winston S. Churchill

Copyright © 1962 Anatolij Granovskij

© Stanislav Maxa – STEFANOS, 2003

ISBN

978-80-903102-1-4 (tištěná kniha)

978-80-87081-30-3 (KF8+Mobi)

OBSAH

Slovo úvodem

PRVNÍ ČÁST / SYN STRANY

1 Únik

2 Revoluce

3 Berezniky

4 Stoupající hvězda

5 Moskevské procesy

6 Hvězda zapadá

7 Boj o přežití

8 Zločiny rodičů

9 Zatčení

10 Věznice Butyrka

11 Kapitánův příběh

12 Vyšetřování

13 Odvolání k Berijovi

14 Slib

DRUHÁ ČÁST / ŠPION A KONTRAŠPION

1 K-6-48-20

2 Soudruh Makejev

3 Věrnost nikomu

4 Úkol

5 Igor Peters

6 Alexandr Kulkov

7 Den zmatku

8 Šura Ruděnková

9 Protiletadlová baterie Vysokovo

10 Špionážní škola

11 Valentinův konec

12 Teorie a praxe

13 Zajímavá služba

14 Žádná nouze o krev

15 Ordžonikidzeho papíry

16 Šuřin konec

17 Nesvatá infiltrace

TŘETÍ ČÁST / NA ÚTĚKU

1 Příčina utrpení

2 Moje první dezerce

3 Tvrdý a nelítostný

4 Zneužití moci

5 Pokyn ke sňatku

6 Vládce Užhorodu

7 Riziková žena

8 Berlínské kancléřství

9 Auta do Kyjeva

10 Podvodná poezie

11 Odrazový můstek Praha

12 Gottwald a hrabě

13 Rudý virus

14 Jak dlouho?

15 Obchodní loďstvo

16 Dveře ke svobodě

SLOVO ÚVODEM

V Sovětském svazu vždy existovala státní tajná služba, od samého vzniku sovětského státu. V prosinci 1917 byla založena Čeka, jejíž název je akronymem Všeruského zvláštního komisariátu pro boj s kontrarevolucí a sabotáží. Během roku 1918 se Čeka pod velením nekompromisního polského bolševika Felixe Dzeržinského stala nejobávanější institucí v celém průběhu ruské občanské války. Čeka popravovala muže, ženy i děti, a to při jakémkoli náznaku podezření. Většina odhadů uvádí, že v důsledku činnosti Čeky, která byla rovněž nazývána „andělem pomsty revoluce“, bylo zavražděno asi 300 tisíc lidí; avšak je docela možné, že toto číslo přesahuje jeden milion. Příslušníci Čeky byli rekrutováni převážně z národnostních menšin, které trpěly dřívější konzervativní carskou rusifikací, a proto byli při plnění rozkazů mnohem důslednější. Pod správu Čeky také spadalo velké množství pracovních táborů, ve kterých lidé umírali po tisících.

V roce 1922 byla Čeka reorganizována a začleněna pod správu GPU (Státní politická správa), která brzy vešla ve známost jako OGPU (Sjednocená státní politická správa). Zakladatel Čeky Felix Dzeržinskij zemřel v roce 1926, předpokládá se, že přirozenou smrtí. Jeho socha byla v Moskvě, na místě zvaném Lubjanka, k vidění až do roku 1991. S pokračující stalinizací sovětského státu získávala tajná policie bezprecedentní kontrolu nad celou společností.

V roce 1929 se Stalin rozhodl zlikvidovat kulaky jako třídu a zničit jednou provždy ukrajinské národní cítění. Začala kolektivizace a uměle vyvolaný hladomor. Agenti OGPU deportovali miliony lidí a statisíce jich popravili za sebemenší náznak odporu. V roce 1933 Stalin vyvolal hladomor, kterému podlehly miliony lidí. Uvádí se, že v letech 1929–1933 zemřelo v důsledku kolektivizace na 14,5 milionu sovětských občanů. V roce 1934 byla OGPU reorganizována na NKVD (Narodnyj kommissariat vnutrennych děl – Lidový komisariát pro vnitřní záležitosti). Stalin poskytl NKVD neomezenou kontrolu a organizace se zodpovídala pouze jemu samotnému. Jako první stanul v čele NKVD Genrich Jagoda, člověk zlý a plný zášti. V prosinci 1934 pak začal teror, který do té doby sovětská společnost neznala.

Záminkou k rozpoutání tohoto teroru, který trval až do konce roku 1939, bylo zavraždění Sergeje Kirova – pravděpodobně na přímý Stalinův pokyn –, který byl Stalinovým důvěrníkem a předsedou leningradského výboru strany. V posledních měsících roku 1934 bylo popraveno asi tisíc lidí, kteří se údajně podíleli na spiknutí proti Kirovovi a tisíce dalších NKVD deportovala do sibiřských táborů GULAG, které rovněž spravovala. V roce 1936 pak teror dosáhl svého nejhrozivějšího vrcholu.

Přední straničtí činovníci Zinovjev a Kameněv byli popraveni mezi prvními. NKVD se potom zaměřila na řadu dalších vedoucích členů strany. Sám Jagoda byl v boji o moc, o vedení tajné policie odstraněn a nahrazen Nikolajem Ježovem, který byl nazýván „krvavým trpaslíkem“ a jeho éra označována za „Ježoviádu“ nebo dobu Ježova. Jagoda byl popraven a Ježov dostal od Stalina v roce 1937 neomezenou vládu. Teror dosáhl svého vrcholu. NKVD zatkla a popravila miliony lidí a celý velitelský sbor armády se stal obětí její čistky. V roce 1938 byl Ježov vystřídán Stalinovým blízkým přítelem Lavrentijem Berijou. Ten podobně jako před ním Ježov provedl v NKVD rozsáhlé čistky a Ježova nechal popravit. Pak nastala nacisticko-sovětská kolaborace a NKVD společně s gestapem operovaly v okupovaných polských zónách. NKVD dala popravit více jak 4 000 polských důstojníků v Katynském lese poblíž města Smolensk. A když začala válka s Německem, jednotky NKVD okamžitě zastřelily každého vojáka, který odmítl bojovat nebo se chtěl dát na útěk. Některé pěší jednotky NKVD byly nasazeny během Velké vlastenecké války, zvláště u Moskvy, Leningradu a Stalingradu. Tyto jednotky měly na svědomí vyvraždění celých vesnic, které byly podezírány z kolaborace s Němci, a mnoho příslušníků národnostních menšin bylo odvlečeno do sibiřských gulagů. Po skončení války rozpoutala NKVD teror na okupovaných německých zónách. Tři a půl milionu Němců bylo odvlečeno do gulagů; o většině z nich již nikdo nikdy neslyšel. V roce 1946 byla NKVD opět reorganizována a od té doby byla až do roku 1991 označována známější zkratkou KGB (Výbor státní bezpečnosti). Přesto její povinnosti a metody zůstaly z valné části zachovány až do smrti Beriji a Stalina v roce 1953. Teprve předseda politbyra Nikita Chruščev ji zbavil některých jejích privilegií a přestal uplatňovat hromadný teror jako politický nástroj.

PRVNÍ ČÁST

Syn strany

(1)     ÚNIK

Osmého listopadu 1946 okolo desáté večer přišel do mé cely ve švédském vězení během večerní pochůzky noční dozorčí úředník. Už jsem se pokusil sníst večeři, ale bez valného úspěchu. Seděl jsem na kraji postele a tiše sledoval, jak se blíží. Jeho obličej byl zasmušilý a vážný jako vždycky. Měl jsem pocit, jako by se mi žaludek stáhnul na velikost ořechu. Kývl na mě a chystal se něco říct, vtom se ale objevil nějaký muž a dvě nebo tři minuty s ním hovořil. Připadalo mi to jako dvě nebo tři hodiny. Pak se obrátil ke mně a k dozorci, který stál kousek za ním, a hlasitě řekl, „Otevřete dveře.“ Opět jsem musel čekat, než se dveře cely otevřou. Pak mi podal ruku a usmál se. Byl to ten nejnádhernější úsměv, jaký jsem kdy viděl.

„Vyhrál jste,“ pravil. „Jeho Veličenstvo Gustav V. schválilo váš azyl.“

Nebyl jsem schopen slova. Pokusil jsem se něco říct, ale nešlo to. Nedokázal jsem zadržet slzy, jež mi vhrkly do očí a stékaly po tvářích. Znovu jsem se posadil na postel a složil hlavu do dlaní, abych zakryl obrovskou úlevu.

„Promiňte, pane,“ řekl jsem posléze. „Hodně to pro mě znamená.“

Ucítil jsem, jak mi jeho ruka zlehka poklepala na rameno. Popřál mi dobrou noc a zase odešel.

Dveře cely nechal otevřené.

Byl jsem z pekla venku.

(2)     REVOLUCE

Myslím, že všechno začalo strýčkem Alexejem. Nikdy jsem o něm nevěděl nic jiného než to, co utrousil otec léta poté, co podnikl krok, jenž změnil náš život. Nebýt jeho, byl bych se s největší pravděpodobností narodil v jiné zemi, v jiném světě. Můj dědeček byl totiž bohatý a liberální, avšak loajální k carovi. Když strýčka posílal do Evropy, nenapadlo ho ani ve snu, jaké důsledky bude mít jeho tamní pobyt.

Strýček opustil Vinnickou oblast na Ukrajině a cestoval po silnici a železnici do Německa. Nepochybně si připadal jako všichni mladí ruští džentlmeni, kteří se v těch časech vydali do ciziny: choval se dychtivě, vzrušeně a trochu vyděšeně z nálepky „barbarského Rusa“. Evropa byla uhlazená, rozšiřovala své obzory, a přestože se mu tehdy asi stýskalo, stálo to za to. Koneckonců mluvil velice dobře francouzsky, a je nějaký jazyk vytříbenější a civilizovanější než francouzština? K cizinci, který uměl francouzsky, se lidé chovali zdvořile a uctivě.

Když se za pár let, co utekly jak voda, strýček vrátil do vlasti, byl to někdo jiný. Stal se z něho skoro nemluva. Když s ním lidé mluvili o něčem, co se týkalo okresu, nebo mu sdělovali čerstvé novinky, poslouchal vcelku zdvořile, ale jakoby blahosklonně. Většinou si vystačil sám a s druhými se přestal takřka úplně stýkat. Lidi kolem změna provokovala, i když si příčiny nedovedli vysvětlit. Zdálo se, že ze všeho nového je nejméně dráždil plnovous, který začal nosit.

Jednou vzal strýček Alexej mého otce, svého o pár let mladšího bratra, na procházku do přírody.

„Víš, že jsem nějaký čas pobyl v Curychu, bratře Michaile,“ řekl.

„Pamatuji si, žes mi o tom psal, bratře,“ odvětil můj otec.

„Napadlo by tě, koho jsem tam tehdy potkal?“

„Pověz, bratře,“ pravil otec.

„Potkal jsem Vladimíra Iljiče Uljanova-Lenina.“

Otec se zarazil.

„Lenina? Ale Alexeji, to je fantastické. Jaký je? Jak se to stalo?“

Strýček Alexej vzal ruku mého otce do dlaní a pevně ji stisknul.

„Stává se z tebe muž, bratříčku Michaile,“ smál se. „Když jsem se rozhodl, že ti to řeknu, věděl jsem, že se nemýlím.“ Pak vážně dodal: „Ale musí to zůstat mezi námi.“

Oba mladíci si ještě dlouho povídali, avšak jejich spojenectví bylo uzavřeno prvním stiskem rukou. Od té doby se stali společníky v tajné záležitosti, jež je však zároveň jako neviditelná bariéra oddělovala od rodičů, dalšího bratra a tří sester. Nebyla ale tajemstvím pro mnoho jiných mužů, z nichž někteří už získali proslulost a někteří používali jména, jež jim nepatřila, a těm lidé naslouchali s velkou úctou. V postranních sálech restaurací se konalo bezpočet setkání, kde zkušenější tichým hlasem zasvěcovali méně zkušené, a hodně se mluvilo o úsvitu pravdy, spravedlnosti a svobody, a také se vysvětlovala Kniha. Kladly se a zodpovídaly otázky. A i pomalejším a méně inteligentním se dostávalo povzbuzení, protože i jich bude třeba.

To bylo první stádium.

Později přišly na pořad dne důležitější záležitosti. V roce 1915 se otec v osmnácti letech stal členem komunistické frakce sociálně demokratické strany. Žil vědomím sociální nespravedlnosti, opájel se revoluční romantikou a byl zapálen pro hlásání Věci.

Naše země válčila s Německem a ruské jednotky pod vedením velkoknížete Nikolaje Nikolajeviče krutě strádaly. Říkalo se o něm, že je skvělý voják, ale byl to aristokrat. Jak válka pokračovala, strana dělala, co mohla, aby jednotky na frontě měly málo ošacení, jídla, čisté vody a nakonec skoro žádnou munici. V době, kdy revoluce vypukla, byl její úspěch prakticky zaručený.

Můj otec pro ni horoval, avšak tentokrát sám, neboť strýc se nakazil tuberkulózou a byl velmi churavý. Krátce nato zemřel. Rodina se rychle rozpadla. Dědečkův majetek zkonfiskoval stát a na staroušky dolehla bída a zklamání. Šok z toho, že dva synové jsou na straně plenitelů, starý muž nepřežil. Jeho myšlení nešlo tak daleko, aby si představil větší dobro, jež vzejde z jeho momentálního ožebračení. Bohatství, které on a jeho předkové nashromáždili a spravovali, vzalo za své.

Otec to samozřejmě považoval za naprosto správné, protože to bylo „nutné“ – tehdy se to slovo hojně používalo. Tvořili jsme nový řád, protože ten starý se nedal vydržet. Nový řád nemohl být nesnesitelnější než starý – v tom spočívaly naše naděje. V krvi utiskovatelů spočívaly obrovské naděje utiskovaných.

V Presně kdysi tekla krev. Tolik krve, že se později tomuhle moskevskému obvodu začalo říkat Krasnaja Presňa. Na tomto místě otec prošel křtem podle nového řádu. Třesk a rachot pušek a palba kulometů, muži v čapkách a tmavých pláštích, úprk v malých skupinkách ulicemi s bombami na ničení barikád.

Byl nastolen pořádek anebo cosi jako pořádek, a můj otec se vrátil na univerzitu studovat chemické inženýrství. V řádném termínu absolvoval s vyznamenáním a dal se k rudé gardě, aby se aktivně zúčastnil občanské války, jež stále ještě zuřila v mnoha částech země. Jeho oddanost věci revoluce nikdy neochabla.

Ve dvaadvaceti letech se stal místopředsedou Gubsovnarchozu (oblastní sovět lidového hospodářství) černigovské oblasti. Právě tenkrát, kdy vstoupil do této funkce, se seznámil s mou matkou.

Začátkem roku 1921 podnikl služební cestu do Běloruska. Jednou v noci se kvůli velmi špatnému počasí opozdil a uvíznul bez dopravního prostředku kdesi na periferii Minska. Dovlekl se k nedalekému domu, představil se a požádal o nocleh.

V pohodlném a prostorném domě bydlel vdovec Kolosov a jeho tři dcery. Kolosov kdysi spravoval rozsáhlé pozemky a nyní měl v oblasti na starosti správu lesů. Avšak otce zdaleka tak nezajímal vdovec jako jedna z jeho dcer, krásná mladá žena jménem Zinaida. Také ona cítila, že otcova návštěva je důležitou událostí v tichu, v jakém žili, a vynasnažila se, aby se u nich cítil příjemně a jako doma. Myslím, že toho večera si jeden o druhém udělali velmi jasný a určitý obraz, a když otec musel následující den ráno pokračovat v cestě, opouštěl dům nerad.

Otec odjel, ale Zinaida na něho nemohla a ani nechtěla zapomenout. Právě naopak, stále víc toužila se s ním znovu setkat. Nakonec se rozhodla a pod nějakou záminkou se vydala za otcem do Černigova.

Když o tom přemýšlím, nevěřím, že by tenkrát otec nějak zvlášť pomýšlel na ženění. Potřeby doby a požadavek neúnavně pracovat, aby byl z chaosu vykřesán řád, podle všeho nijak nepřály šťastnému manželskému životu. Zinaida však měla na manželství úplně jiný názor, a protože ženy někdy vládnou argumenty, jež se obejdou beze slov, její hledisko převážilo a otec si ji vzal. Já se narodil za necelý rok.

Hvězda mého otce stále stoupala. Brzy ho poslali do Charkova a jmenovali šéfem Ukrogosspirtu (ukrajinské větve státního průmyslu lihu a alkoholu). Tuhle funkci vykonával až do Leninovy smrti v roce 1924, po níž ho povýšili: udělali z něho v Moskvě šéfa Prodosilikatu (Národní výbor pro sklářský, keramický a příbuzný průmysl). Stal se i členem Ústředního výkonného výboru bolševické strany.

(3)     BEREZNIKY

Ohlížím se zpátky a v mysli se mi plynule vynořují vzpomínky. Vybavuji si barvu matčiných vlasů v záři ohně i šíři otcových ramen, když usedl k práci a já se na něho díval zezadu. Nebo teplo vyhřátých tmavých ložnic, poletování a měkké dosedání sněhových vloček na okno, a jak přitom ležím na poddajných matracích. Vzpomínám si na bázeň před otcem a na ustrašenou lásku, kterou jsem k němu pociťoval, na pocity bezpečí a jistoty, jež ve mně vzbuzoval, když jsem byl hodný.

Paměť je moje nejrozvinutější schopnost. Od svých pěti let si dodnes dokážu vybavit dlouhé úseky prakticky bez přerušení.

V roce 1927 jsme všichni, totiž otec, matka, mladší bratr Valentin a já, tenkrát pětiletý, bydleli v Moskvě na Pokrovském bulváru číslo 14/6. Vzpomínám si, že jsme mívali chůvu, jež se starala o mě a o Valentina. I když jsem o tom v té době nepřemýšlel, později jsem si uvědomil, že to byl luxus, který otec dopřál matce v dobré víře, že významná funkce a pevné přátelství se členem politbyra a lidovým komisařem pro těžký průmysl Ordžonikidzem ho víceméně staví mimo dosah pokoutní kritiky. I když totiž fakticky někoho zaměstnával, nekořistil z jeho práce pro svůj osobní zisk. To by byl kardinální prohřešek.

Chůva byla stará Němka, jejíž jméno poruštili na Karina Petrovna a kterou striktně poučili, že nám nemá zkoušet vštěpovat nějaké náboženské nesmysly. Slovo „Bůh“ bylo přísné tabu. Ještě se ale nedalo počítat s tím, že by člověk dlouhá léta žil a občas na to slovo nenarazil, a tak nám je vysvětlili a definovali jako vynález buržoustů, účelově používaný v komplotu k ovládání a usměrňování dělníků. Neboť otci šlo o to, aby nás co nejdéle udržel v izolaci před rizikem nákazy.

Ukázalo se však, že uposlechnout zákaz je pro poctivou Karinu Petrovnu příliš obtížné. Pocházela z rolnického rodu, a pro takové lidi je Bůh stejně skutečný jako srdce v těle. Tuhle ideu, jak tenkrát každý věděl, měla pomalu překonat váha rozumu a vliv propagandy. Chudák Karina Petrovna však v okamžicích úzkosti či rozmrzelosti nebyla schopná najít slovní vyjádření pro city, jež by neobsahovaly jméno našeho Stvořitele. Říkávala: „Dobrý Bože, zachraň nás!“ nebo „Pro lásku svatého Boha!“ atd. Nikomu jsme to neprozradili, i když jsem už z kontaktu s ostatními dětmi věděl, že Bůh je mrtvý, aniž bych měl nejmenší ponětí, co to Bůh je. Její neopatrnost jsme však nelítostně využívali jako zbraň proti ní, a když neudělala něco, co jsme chtěli, vyhrožovali jsme jí, že budeme žalovat rodičům. Když jsme šli na procházku, občas jsme míjeli zchátralé budovy, působící zvláštní omšelou krásou, jež se nyní obvykle využívaly jako skladiště a o nichž jsme věděli, že také kdysi mívaly něco společného s Bohem. Když jsme ty budovy viděli, upozorňovali jsme na ně Karinu a smáli se, zatímco ona potřásala hlavou a něco mumlala.

Jednou, když s námi byla venku, dopustila se jiné nepředloženosti, tentokrát ale mnohem vážnější.

Stalo se, že jsme šli okolo obchodu, v němž se prodával cukr a před nímž stála dlouhá fronta lidí, trpělivě čekajících, až budou obslouženi. Inu, ve vládních obchodech, či spíše v obchodech vyhrazených pro pracovníky vlády, kde jsme vždycky nakupovali, se nikdy nečekalo a vždycky bylo všeho dost. Veliký rozdíl mezi obyčejným obchodem a obchodem pro vládní personál byl nápadný na první pohled. Karina ukázala na dlouhou řadu lidí, kteří klidně a poslušně stáli před obchodem.

„Podívejte na ty chudáky,“ řekla. „Někteří čekají hodinu, než dostanou svůj příděl cukru, pokud ho vůbec dostanou, a my máme, nač si vzpomeneme. Máte, hoši, velké štěstí. Nevím, co se to dneska děje, ale před válkou nikdy nic takového nebylo.“

Co to Karina řekla? Řekla, že staré věci byly lepší než nové. Zachvátilo mě rozčilení a pocit důležitosti, jako bych přistihnul zloděje, a spolu s bratrem jsme jí za ty řeči hlasitě dali co proto. Zapřísahala nás, abychom na to zapomněli, že to tak nemyslela, ale naše rozhořčení, kruté a zvířecké, bylo příliš velké, a když jsme přišli domů, pověděli jsme otci a matce, co se stalo.

Žádné další napomínání, žádné otázky. Karinu Petrovnu propustili bez doporučení. Řekli jí, ať si sbalí věci a jde. Neměla práci a neměla kde bydlet, a tak se určitě záhy připojila k armádě žebráků, kteří v té době zamořovali Moskvu.

Tehdy mi bylo šest let.

⁎   ⁎   ⁎

Vzpomínám si, že den poté, co jsme přišli o Karinu Petrovnu, nastal 7. listopad, den velkých přehlídek na počest proletářské revoluce. V osm ráno bylo chladno a vzduch měl krásnou krystalickou čirost podzimního rána. Na protokol se dbalo málo nebo vůbec ne, a pokud šlo o tribuny pro vládní zaměstnance, kdo přišel první, ten zabral nejlepší místa, jež skýtala široký rozhled po Rudém náměstí. Sedělo se v řadách na jednoduchých dřevěných lavicích, a Leninova hrobka byla ještě dřevěnou stavbou.

Přijeli jsme časně, a tak jsme měli místa nejen blízko Leninova hrobu, ale i dobrý výhled na slavnostní průvod na náměstí. Vzpomínám si na Stalina, jak přicházel k hlavní tribuně. Měl na sobě pomačkaný vojenský plášť a jeho suita složená z členů politbyra, tajemníků a ochranky předváděla zajímavý výběr oblečení: někteří byli v uniformách, jiní v civilních oblecích vybledlých barev, jež stylem připomínaly výstroj, jakou bychom čekali u nočních strážných. O stylu jsem ještě samozřejmě neměl ponětí, ale ten obraz mám stále před očima, a od těch dob jsem měl s čím porovnávat.

Také na jednotky předvádějící slavnostní defilé byl otřesný pohled, neboť ty nespočetné zástupy vojáků vůbec nepřipomínaly armádu. Uniformy jim nepadly, pochodovali nepravidelně a byli ozbrojeni po zuby jako bandité z krváků. Zřejmě se ale cítili dobře. Energicky pochodovali a hesla provolávali z plna hrdla. Vzpomněl jsem si na to zvláště o mnoho let později, když jsem byl přítomen jiné přehlídce, jiného 7. listopadu.

Asi po roce, na podzim roku 1929, obdržel můj otec vytoužené jmenování Sovnarkomu (Rada lidových komisařů). Stal se šéfem výstavby a rozvoje velkého chemického výrobního kombinátu v Bereznikách, který měl být největší v Sovětském svazu a v první pětiletce získal nejvyšší prioritu. Téměř okamžitě se vydal převzít novou funkci, přičemž rodina měla za ním přijet až na jaře, abychom byli ušetřeni nepohodlí cesty v kruté zimě.

Navštěvoval jsem denní školu číslo 18 proti kasárnám na Pokrovském bulváru, a když jsem školní docházku prvního dubna přerušil, byl jsem šťastný a rozrušený.

Otec nám jako doprovod poslal statného chlapíka, který celou operaci zajišťoval coby staršina přesouvající se jednotky, a navíc projevoval nekonečnou trpělivost s Valentinem a se mnou, vypravoval nám, hrál si s námi a dělal nám společnost. Až do Permu jsme jeli pohodlnými Pullmanovými vagóny, a pak po řece lodí až do Bereznik. Byla to nádherná cesta. Z okna vlaku jsme s Valentinem fascinovaně pozorovali scény, které se před námi odvíjely – třpytivou ranní námrazu na zemi, malé usedlosti s plůtky, za nimiž nic nebylo. Leda kráva, někdy koza či pár hus. A vesničky, shluky domů z hrubých klád s šindelovými či prkennými střechami. Cesta trvala celé čtyři dny.

Otec nás přišel přivítat do přístavu, doprovázen početnou delegací okresních hodnostářů. Uvítání bylo pompézní, jak se patřilo vůči ženě a dětem nejvýznamnějšího člověka v širokém okolí.

Fordkou nás odvezli do nového domova v horním patře velkého dřevěného domu, a všichni, kdo nás přišli uvítat, si na náš příjezd připili vodkou. Hodně se povídalo, všude zněl smích a spousta statných mužů nás strýčkovsky hladila po hlavě. Dům byl příjemně vytopen kamny, v nichž muselo hořet polovinu dne, vznášela se tam vůně nových nátěrů a z nedalekého borového lesa vanula svěžest.

Cítil jsem neurčité vzrušení a zdálo se mi, že pro mne začíná něco nového. Nevěděl jsem ale, že už pomalu končí má léta nevinnosti.

(4)     STOUPAJÍCÍ HVĚZDA

Na jeden den si pamatuji velice přesně. Zrovna jsme snídali. Otec už byl v práci.

„Toljo, co kdybychom se dneska šli podívat na ulonovce,“ povídá Valentin.

„Nic takového. Už jsem vám říkala, že nechci, abyste se k těm stvůrám přibližovali,“ napomenula nás přísně matka.

„Ale mami,“ namítnul jsem, „jsou všude. Vždyť je můžem vidět i z okna.“

„To vám bude muset stačit.“

Vyměnili jsme si s Valentinem kradmé pohledy. Nehodlali jsme matku poslechnout, tiše jsme se však dorozuměli, že začít mluvit před ní o téhle věci byla od Valentina neopatrnost a že to dál nemá smysl. Matka se beztak brzy zabere do čtení nebo do šití a my se vydáme, kam se nám zlíbí.

Za chvíli jsme si natáhli čepice a kabáty a vyklouzli z domu.

„Pamatuj si, Valentine, že máma je ženská,“ řekl jsem. „Je měkká a těmhle chlapským věcem nerozumí. Příště nebuď takový trouba.“

„Nebudu, Toljo,“ odvětil.

Brzy jsme zabočili na blátivou cestu a došli tam, kde se před námi vynořila obvyklá scenérie. Popošli jsme ještě o trochu blíž a pak jsme se zastavili a dívali.

Na konci planiny, asi sedmdesát metrů od místa, kde jsme stáli, se tyčila kamenná stěna lomu, u jejíž paty ležely velké nepravidelné kusy odstřelených kamenů. Všude kolem balvanů skupinky lidí opracovávaly, lámaly a vozily kámen. Nebyli to obyčejní dělníci. Nikdo nebyl úplně oblečený, a mnozí chodili skoro nazí. Žen tu pracovalo skoro tolik jako mužů. Většinou byli shrbení a slabí a pohybovali se s groteskní pomalostí lidí na pokraji smrti. Vyvolávalo to hrůzu a svým způsobem nás to ohromovalo. Byli to ulonovci. Na strategických pozicích kolem a mezi nimi postávali uniformovaní příslušníci OGPU, ozbrojení puškami a pistolemi.

Přihlíželi jsme práci oddílu zotročených dělníků. O stravu se u ulonovců příliš nedbalo a ubytování měli víc než bídné. Nevadilo, že hynou jako mouchy, protože jich byly k dispozici miliony. Drobní vlastníci půdy a jejich rodiny, bývalí zaměstnavatelé, všelijací političtí vězňové, odsouzení nepřátelé lidu. Tisíce jich pracovaly na bereznickém projektu pod vedením ULONu (sekce táborů zvláštního určení).

Jak jsme se tak dívali, uslyšeli jsme vysoký naříkavý zvuk, který vycházel z rozedraného ranečku pod suchým stromem. Jedna mladá žena vzápětí položila trakař a rozběhla se ke stromu. Pochopil jsem, že pláče její dítě. Cosi jsme cítili ve vzduchu. Najednou jsme celí užaslí uviděli, že zaváhala, neboť strážný na ni křikl, aby zvedla trakař. Neposlechla však a běžela dál. Vzdálenost nebyla větší než dvacet metrů a všechno se událo během té chvilky, než doběhla k dítěti.

„Vrať se, ty čubko!“ křičel vztekle strážný.

Ale žena, hluchá ve svém zoufalém vzdoru, běžela dál a obnažovala si hruď, aby dítě nakojila. Doběhla ke stromu, klesla na kolena, jeden oblý bílý prs připravený pro hladové dítě. Strážný zvedl pušku a dvakrát vystřelil. Padla, ani nehlesla. Nikdo k ní nešel, nikdo se tam nedíval. I strážný se už obrátil zády. A dítě dál křičelo srdcervoucím nářkem.

Cosi jsem vedle sebe zaslechl, obrátil jsem se a uviděl, že Valentin je bílý jako stěna a že se mu chce zvracet. Vzal jsem ho za rameno a tiše jsme se vydali domů. Nakonec přece jen promluvil.

„Je to strašné, Toljo,“ řekl. „Je mi z toho zle.“

„Jsi ještě mrně, Valentine,“ odvětil jsem.

⁎   ⁎   ⁎

Ulonovci žili v tajze, zavření v beznadějně přeplněných barácích, oplocených ostnatým drátem. Tábor se nacházel asi šest kilometrů od místa, kde jsme bydleli, a otroci pochodovali do práce časně ráno a nazpět v noci v dlouhých pomalých zástupech, podél nichž chodily stráže s puškami a cvičenými psy na vodítkách. V táboře stály podél plotu strážní věže s reflektory a kulomety. Byla přijata veškerá opatření, aby nedocházelo k útěkům.

Avšak jednou v noci se cosi přihodilo.

Malý oddíl vězňů se vracel do tábora mimořádně pozdě, v noci, pod dohledem tří strážných a s jedním psem. Strážný se psem, který se pravděpodobně nedíval na cestu, klopýtl o vodítko, upadl na zem a upustil pušku. Vězeň, který šel nejblíž, bleskurychle, jako by ho vedl zvířecí instinkt, kopl roztaženého strážného do obličeje a pušku mu sebral. Pes zaútočil, ale vězeň ho zuřivými údery pažby ubil. Ve chvíli, kdy si druhý strážný všiml, že se něco děje, a rozběhl se podél oddílu zjistit, oč jde, už měl vězeň pušku připravenou a zastřelil ho. Avšak třetí strážný, který přicházel z opačné strany, stačil střelit vězně do zad.

Kontrola nad vězni byla ztracená, avšak většina zůstala omráčená a schopná jen tiše stát a zírat. Ne všichni. Jeden muž se na zbývajícího strážného zezadu vrhnul a jiný sehnal jednu z opuštěných pušek, takže strážný, stojící tváří v tvář namířené hlavni, byl odzbrojen. Pak ho utloukli a byli volní – aspoň na chvilku.

Myslím, že to, co následovalo, je poučné.

Ze čtyřiceti zbylých mužů a žen se jen sedm mužů a dvě ženy rozhodlo využít situace a prchnout. Ostatní byli natolik ubití, ponížení a hladoví, že dál sami pochodovali do tábora.

Dva z těch devíti, muže a ženu, nazítří chytili za řekou ve vsi Zirjance. Jedenatřicet navrátilců potrestali za to, že svým spoluvězňům nezabránili v útěku. Oba chycené vězně popravili. A těch sedm? Nevím. Mnohokrát mi říkali, a já tomu věřil, že je určitě dostanou. Nikdy jsem ale neslyšel, že by je chytili. Není vyloučeno, i když je to velmi málo pravděpodobné, že je nechytili.

Tak či onak, po tomhle incidentu nám otec zakázal přibližovat se k místům, kde ulonovci pracovali nebo žili, a pokud to nešlo jinak, museli jsme mít řádný doprovod.

V září roku 1932, kdy už první fáze výstavby Berezniků pomalu končila, jsme si všichni dopřáli šestitýdenní dovolenou v známém kavkazském letovisku Soči. Pobývali jsme v rekreačním středisku pro členy ústředního výkonného výboru bolševiků.

Rekreační středisko se táhlo skoro osm kilometrů podél pobřeží a jedním či dvěma kilometry zasahovalo do vnitrozemí. Podnebí je na černomořském pobřeží nádherné a příjemné a pro unaveného člověka na dovolené není nic lepšího. V hlavních branách, vedoucích na kavkazskou Riviéru, vás vrátní uvítají a zkontrolují doklady. Hned za nimi se nachází areál určený pro sporty, s tenisovými kurty, kriketovými trávníky, basketbalovými hřišti a tak dál, úhledně rozmístěnými a oddělenými širokými záhony pěstěných květin a pečlivě udržovanými cestičkami. Následuje prostor vyhrazený pro noční život a pro zábavy pod střechou. Velký taneční sál a letní i uzavřené kino, biliárové herny a řada místností pro karetní hry, šachy a dámu. Také tam byly prostorné restaurace, a za nimi stála společná kuchyně. Obytný areál tvořilo asi dvaatřicet vilek se čtyřmi až pěti pokoji, každá na pozemku o rozloze kolem stovky čtverečních metrů; ty pozemky byly od sebe odděleny řadami stromů, trávníky a zahradami, o které se úzkostlivě staraly regimenty zahradníků. Nejpozoruhodnější na těch domech bylo to, že neměly kuchyně. Nevařilo se v nich a všechna jídla se objednávala z kuchyně společné. V kteroukoli denní dobu bylo možné poslat personál pro teplé jídlo, které se dopravuje na podnose s lesklým poklopem. Samozřejmě se tu nikdy nemluví o placení nebo o podepisování účtu za jakoukoli objednávku.

Areálem vedou cesty pro automobily a dva oddělené systémy cest pro pěší, jeden pro rekreanty a druhý pro domácí a služební personál; proto jste jen zřídka vídali sloužící, jak nesou jídlo pro své pány. Na odlehlém konci rezidenční části stojí pět domů, jež se od ostatních liší tím, že mají tři podlaží namísto dvou. Tyto domy jsou vyhrazeny členům politbyra a z jejich oken je výhled na ovocné zahrady a sady, v nichž na dobře ošetřovaných stromech roste hojnost broskví, jablek, hrušek, meruněk, pomerančů a mandarinek. Za nimi je ještě vidět magnóliový háj, což je poslední zajímavost rekreačního střediska, nepočítáme-li vlastní pláž.

Děti neměly do magnóliového háje přístup, ale dalo se tam celkem snadno proklouznout přes zeď. Bylo to nádherné místo, udržované tak, aby působilo tichým a klidným dojmem, jakoby se tam zastavil čas. U nohou laviček a na stěnách jednoduchých altánů rostl mech a půdu pod stromy pokrýval měkký koberec z listí.

Pláž střediska byla bohatě vybavena lehátky na opalování, místnostmi pro masáže a se sprchami. Jedné sprše se říkalo „Šarko“ (skotské střiky – pozn. překl.). Stříkala mimořádně silně a dala se nastavit tak, aby voda tryskala na tělo v určitém rytmu, zatímco člověk zatínal zuby a držel se madel zapuštěných do zdi, jako kdyby šlo o život.

Při prvním pobytu v Soči jsme v areálu potkávali některé téměř legendární sovětské vůdce, například Vorošilova, lidového komisaře obrany a námořních sil, nebo Michaila Ivanoviče Kalinina, předsedu Všeruského ústředního výkonného výboru sovětů.

I když byl areál oddělen od okolí zdí a zvenčí přísně střežen jednotkami OGPU, Vorošilov a Kalinin byli zvlášť hlídaní i uvnitř. Jejich ochranka, pro každého z nich tříčlenná, sloužila ve směnách čtyřiadvacet hodin denně a doprovázela své svěřence všude, dokonce i ve vodě, když si šli zaplavat.

Ještě před koncem dovolené povolali otce neočekávaně do Moskvy, a my jeli s ním. Otec měl hned plno práce. Málokdy jsme ho viděli u oběda, nikdy u večeře, a z těch pár slov, jež s námi prohodil u snídaně, jsme pochopili, že se denně setkává a jedná s lidmi, jejichž jména na nás působila magickou silou. Kujbyšev, Ordžonikidze, Vorošilov, Molotov, ba dokonce sám Stalin. To byli velikáni. Ty úžasné kariéry! A ta moc!

Nakonec to vedlo k otcovu jmenování šéfem Kamstroje – projektu výstavby gigantického závodu na výrobu výbušnin a celulózy v místech, kde Kama ústila do Volhy, nedaleko města Permu. Mělo jít o exkluzivní průmyslový podnik, v němž se počítalo až se sto tisíci zaměstnanci.

Okamžitě jsme se začali připravovat na odjezd do Permu, kde už tým skládající se ze stovek inženýrů, techniků a dalších čekal na signál k zahájení práce. Otec však žádný signál nevydal a místo toho se rozhodl podrobně prozkoumat místní podmínky. Zbytek rodiny zůstal ubytovaný v Permu. Otec posléze dospěl k závěru, že místo není vhodné, protože zásobování surovinami by se velmi prodražilo. Vrátil se tedy do Moskvy a podal o tom zprávu. Na jejím základě se celý projekt zastavil a veliký a zbytečný tým byl rozpuštěn.

A tak jsme se vrátili do Berezniků, kde otec řídil rozšiřování závodu podle propozic druhého pětiletého plánu.

Všechno šlo hladce. Často nás navštěvovaly sovětské vládní autority, z nichž mnozí, jako třeba Vorošilov, Molotov, Kalinin a Ordžonikidze, byli členy politbyra. Hlídali je zkušení členové OGPU, jimž jsme samozřejmě poskytovali stejné pohostinství jako jejich svěřencům. Závod, jak se slušelo, pojmenovali po Vorošilovovi, a protože výroba vyhovovala všem požadavkům, otec tehdy obdržel nejvyšší sovětské vyznamenání – Leninův řád. Zároveň se mu dostalo hmatatelného státního ocenění v podobě limuzíny Buick, model 1932.

Když se 20. července 1934 narodil můj nejmladší bratr, otec mu dal jméno Vladimír, po Leninovi.

O dva měsíce později jsme opět jeli na krátké prázdniny do Soči.

Po příjezdu jsme se doslechli, že v Soči je i Stalin, i když samozřejmě nebydlel ve středisku, ale ve vlastním sídle poblíž Macesty na druhém konci města, v domě, kterému se říkalo „sedmička“. Ale jeho tajemník Poskrebyšev byl ubytován naproti naší vilce.

Molotov s manželkou Žemčužinou a dcerou Světlanou tam byli také, žili v jednom z velkých domů, a později se k nim připojili Vorošilov a Andrejev. Jejich ochranka se z nějakého důvodu oproti minulé návštěvě zdvojnásobila.

Bylo mi tehdy dvanáct a byl jsem natolik zdatný, že jsem se v některých hrách mohl měřit s dospělými. V Bereznikách jsem se naučil slušně hrát tenis a v Soči jsem nalezl nečekaného partnera v Poskrebyševovi. Sehráli jsme několik zápasů a Poskrebyšev mě požádal, ať za ním nazítří před obědem přijdu na pár setů. Tetelil jsem se nadějí, že se ho budu moci o přestávkách zeptat na velkého vůdce Stalina. Řekl jsem otci, s kým budu hrát, ale otec mě hned zchladil: „To je skvělé, ale za žádnou cenu se nevyptávej na soudruha Stalina. Uvědom si, že je to velice zaneprázdněný člověk a velmi důležitý. Nesmíš ho obtěžovat otázkami na práci jeho nadřízeného.“

A tak jsem se Poskrebyševa na nic neptal. Nedokázal jsem však potlačit radost z toho, že náhle přišel vysoký důstojník OGPU, jenž uprostřed hry jako by vyrostl ze země, namířil si to přes kurt přímo k Poskrebyševovi a dost rázně mu řekl: „Shání vás šéf.“

Poskrebyšev mi hodil raketu, požádal mě, ať mu ji pohlídám a rychle se vydal k autu, které ho krkolomnou rychlostí odvezlo pryč.

Byly to příjemné prázdniny. Světlanu Molotovovou jsem neměl rád (byla ostatně mnohem mladší), ale spřátelil jsem se s několika chlapci, které jsem později poznal blíže. S Jurijem Dybecem, jehož otec byl v Gorkém ředitelem automobilky, pojmenované po Molotovovi, a s Igorem Petersem, synem prvního šéfa krvavé petrohradeské Čeky, tajné policie působící v období těsně po revoluci. Ten v době, kdy jsem se seznámil s jeho synem, byl šéfem zvláštního oddělení ústředního výboru strany v Moskvě, což byla velice významná funkce. Také tu byl Stalinův syn Vasilij.

Nakonec nastal čas vrátit se do Berezniků. Když jsme dorazili, náš nový dům už byl hotový. Šlo o velké sídlo na samostatném pozemku s parkovou úpravou, které se mělo stát rezidencí současného a všech budoucích ředitelů Vorošilovova kombinátu.

Nastěhování jsme oslavili 7. listopadu, v den výročí proletářské revoluce. Prostory brzy zaplnila auta a drožky všech vedoucích představitelů a hodnostářů z okruhu mnoha kilometrů a veselý večírek trval dlouho do noci.

Dům jsme dostali kompletně zařízený a skvostně vyzdobený. Stěny v interiérech měly obložení do výšky půldruhého metru a nad obložením byly nádherné malby. Otec obdržel krásné porcelánové a stříbrné nádobí, lněné prádlo a všechno potřebné, co patří k honosnému obydlí, aniž by zaplatil jedinou kopejku. Mimochodem, otec měl navíc rezervovaný pětipokojový byt v Moskvě, v němž se za čtyři roky skoro neobjevil, další v rekreačním středisku v Soči, pak měl k dispozici tři auta, z nichž jedno mu patřilo, dále koně a motorový člun. Veškeré jídlo, ošacení, nábytek, vybavení a příslušenství domu dostával bez sebemenších výdajů z vlastní kapsy. Podle všech měřítek jsme si žili jako boháči.

Ale dělníci, kteří pracovali v závodě, bydleli v primitivních dřevěných barabiznách, které v zdejším drsném klimatu neskýtaly dostatečný útulek. Byli tak chudí, že jen zřídka mohli střídat oděv. O domov se dělili s jinými a museli si také kupovat jídlo a platit nájem.

Osobně jsem v tom neshledával žádnou nespravedlnost nebo pokrytectví, a bral jsem to jako samozřejmost. Patřili jsme totiž k utajované aristokracii sovětské beztřídní společnosti. A staré heslo „každý podle svých schopností, každému podle jeho potřeb“ bylo již oficiálně změněno na „každý podle svých schopností, každému podle jeho zásluh“. Otec vedl, usměrňoval a řídil pracovní potenciál desítek tisíc lidí. Bez něho by jejich práce postrádala smysl a neměla cíl, jejich výkon by nedošel naplnění, a tak bylo naprosto spravedlivé, že on a jeho rodina zůstali ušetřeni každodenních starostí o obživu, jež pochopitelně doléhaly na lidi méně schopné a užitečné.

Necelý měsíc nato přišla rána, smršť a šok, a já byl už dost velký, abych si to uvědomil. Sergej Kirov, jeden z nejmocnějších a nejpopulárnějších členů politbyra a tajemník ústředního výboru bolševické strany, byl neznámým útočníkem střelen zezadu do hlavy.

Po té zprávě se všechno nenápadně proměnilo. Lidé se začali chovat, jako by jim lékař oznámil, že mají nádor, o kterém se neví, zda je zhoubný nebo ne. Zavládla jitřivá atmosféra plná domněnek a spekulací. Vyčkávalo se. Brzy se však ukázalo, že atentát mají na svědomí trockisté. O nich jsem nevěděl nic bližšího, jen to, že tohle označení vyjadřuje něco ohavného. Věřil jsem tomu, co mi řekli, a hodlal na celý incident zapomenout, aniž bych tušil, co všechno tímhle výstřelem začalo.

A zakrátko jsem na to i zapomněl, alespoň prozatím, poněvadž v okruhu, v němž se pohyboval otec, se děly samé nové věci. Měla se radikálně rozšířit železniční doprava. Stalin propustil Andrejeva a nahradil ho Kaganovičem, kterému dal zvláštní titul „Stalinův lidový komisař pro železniční dopravu“.

Otce jmenovali ředitelem ústředí stavby železnic. Dostal se velmi blízko ke špičce země.

Otce v závodě nahradil soudruh jménem Brodov a my se připravovali na odjezd do Moskvy. Když jsme opouštěli Berezniky, vypadaly úplně jinak než ty, do nichž jsme přišli před pěti lety. Tehdy to bylo malé městečko v lesích a močálech, pyšnící se třemi kamennými budovami, ostatní byly ze dřeva. Nyní zde bylo rozrůstající se průmyslové mraveniště, v němž žilo na 75 tisíc dělníků a jejich rodin.

Na nádraží, kde jsme se ve svých zvláštních vagónech chystali k cestě, se s námi přišlo rozloučit mnoho lidí, všichni se usmívali a přáli nám mnoho zdaru. Ze zvědavosti se tam objevilo i několik dělníků. Stáli kousek od nás a dívali se. Jejich tváře byly prázdné a bezvýrazné.

(5)     MOSKEVSKÉ PROCESY

Jestliže byl pro mne návrat do Moskvy příjemný, pro matku znamenal splnění pohádkového snu. Těšila se z návratu z bereznického „exilu“ do „civilizace“ v metropoli. Moskva pro ni znamenala luxus, divadla, balet, recepce, plesy a společnost. Otec měl pramalý talent pro konverzaci v matčině stylu. Považoval to za něco, čemu se má holdovat střídmě a vždycky s nějakým cílem, zatímco pro ni konverzace představovala cíl sám o sobě, cosi jako umění. Tehdy to vůbec nebyl typicky sovětský přístup. Snad starý ruský, ale ne sovětský. U politicky neaktivní manželky však zvláštnost neměla takový význam jako u prominenta politického života a administrativy; pokud vím, otec se nikdy nenamáhal ženě rozmlouvat tento, podle jeho mínění jalový sklon, ačkoli sám jí v tomto směru nebyl nic platný.

Vedle toho však Moskva byla metropole, hlavní město, a už tím se zdála matce drahá, protože dobře znala i jinou metropoli, kterou rovněž milovala. Asi před dvaceti lety, ještě jako děvče, žila v Paříži. Znal jsem Paříž jen z matčina podání. Nejenže je dvakrát větší než Moskva, říkala, ale také mnohem starší a víc než dvakrát civilizovanější. Jednou se tam budu moci podívat, myslel jsem si, jen co se Francie připojí k Sovětskému svazu.

Po krátkém pobytu na předměstí Puškino jsme se přestěhovali do bytu č. 417 ve vládním činžovním domě na Serafimovičově ulici číslo 2. Dům stál proti Kremlu, ale na druhém břehu řeky Moskvy, poblíž Kamenného mostu. Na druhé straně řeky byly rozvaliny, jež zůstaly po nedávné demolici starobylého chrámu Krista Spasitele. Ten byl zbořen, aby uvolnil místo pro projektovaný Palác sovětů, který se měl stát největší budovou na světě.

Náš dům měl dvanáct pater a tvořil celý blok. Bylo v něm dvacet pět vchodů, pět set pět velkých bytů, kino Úderník, v němž se promítal první sovětský zvukový film, zvláštní divadlo pro děti, holičství, prádelna a vládní obchod s veškerým zbožím. To vše bylo vyhrazeno a výlučně užíváno rodinami pěti set pěti nejvyšších sovětských vládních úředníků. Budova měla sedm nádvoří, jež se v noci zaplnila asi sedmi stovkami aut, neboť někteří obyvatelé užívali více než jeden vůz – dostávali je buď za odměnu do vlastnictví, anebo je měli od státu k dispozici. Dnem i nocí obyvatele domu bedlivě střežila jednotka strážníků v modrých uniformách, rozmístěných u všech vchodů a na všech nádvořích. K jejich povinnostem patřilo znát jménem všechny obyvatele a nedovolit nikomu jinému vstoupit, byť i příbuznému nájemníka, dokud k tomu navštívená osoba nedala souhlas. A byl tu i méně nápadný dozor příslušníků NKVD (bývalé OGPU) v civilu, kteří celé hodiny ve dne i v noci obcházeli budovu. Jejich činnost se ale nezaměřila pouze na sledování návštěvníků obyvatel, či personálu. Do jejich zorného pole spadali všichni.

Mnoho našich sousedů se těšilo mezinárodnímu věhlasu a byli aspoň podle jména proslulí i za hranicemi Sovětského svazu. Žil tu mj. bývalý velvyslanec v USA, maršál Tuchačevskij, Umanskij, Leninova sestra Uljanovová a vdova Naděžda Krupská. Bydlel tu rovněž vůdčí teoretik komunistické doktríny Karl Radek, tehdejší tajemník moskevské organizace bolševické strany Nikita Chruščov, předseda moskevského oblastního sovětu Bulganin, lidový komisař pro zahraniční obchod Rozengolc, lidový komisař pro zemědělství Černov, vůdce Kominterny Jiří Dimitrov, lidový komisař pro obchodní loďstvo Pachomov, náčelník námořnictva Orlov a náčelník letectva Alksnis.

Většina mužů odcházela do úřadu někdy mezi devátou a jedenáctou dopoledne, a ti, kdo měli jen jedno auto, je posílali zpátky manželkám. Někteří vůbec nedocházeli na oběd domů, ale ti, kdo chodili, se objevovali kolem druhé odpoledne. K večeři všichni přicházeli kolem osmé, a po ní se většinou vraceli do práce (či jeli na zábavu), u níž vydrželi až do dvou nebo tří hodin ráno.

Průměrná rodina sestávala z muže, ženy a dvou dětí a měla k ruce pokojskou, hospodyni, kuchařku a také chůvu, pokud byly děti ještě malé. Už to nebyla hanba. Všechny velké úklidy každý týden prováděli pracovníci ze správy budovy tak, aby to vyhovovalo nájemníkovi. Za byt, v němž jsme bydleli, ani za práci zaměstnanců, kteří k nám chodili, jsme neplatili ani kopejku.

Prvního září roku 1935 jsem nastoupil do 6. třídy. Chodil jsem do školy číslo 19, dvoupatrové budovy na Sofijském nábřeží proti kremelskému paláci za řekou Moskvou. Výuka zahrnovala čtrnáct předmětů včetně „politického školení“ a později též sovětskou ústavu. Byl jsem tehdy pionýr, člen mládežnické organizace, přijímající děti od jedenácti do patnácti let a připravující je na členství v Komsomolu. Řekl bych, že jsme nestudovali tvrději než většina chlapců a děvčat našeho věku kdekoli na světě, a kázeň nebyla natolik přísná, aby darebům jako já zabránila v celé škále klukovských rošťáren. Bití žáků bylo zakázané a trestalo se vězením.

Podobně jako v jiných sovětských školách tu chlapci a dívky chodili do stejné třídy. Všichni žáci se vzhledem k služebnímu postavení svých otců cítili vysoko nadřazeni učitelům. Učitelé byli od počátku v nevýhodě, když se snažili vnutit kázeň synáčkům vysokých byrokratů, a jejich jedinou chabou zbraní byla pohrůžka, že napíší kartičku se zprávou o špatném žákově chování. Tehdejší prominentní otcové měli většinou pramalou úctu ke knižní vzdělanosti, protože sami jí mnoho nepobrali, a přece i bez ní, anebo možná dokonce tím spíše dosáhli úspěchu. Avšak jakákoli zpráva, že syn dělá problémy, měla někdy kýžený účinek, protože nikdo nestál o potíže s nadřízenými či kolegy kvůli synově hloupé vylomenině, ohrožující vzdělávání.

Měli jsme ve škole partu, která držela při sobě. Patřili k nám synáčci nejvýznamnějších sovětských vůdců včetně Vasilije Stalina.

Být ve společnosti těchto chlapců mi dělalo dobře. Chovali se arogantně a nafoukaně a dávali najevo vědomí své osobní moci, jako by ji nasávali s mateřským mlékem. Synové tyranů bývají princové bez vznešenosti, což víceméně platilo i o mých společnících. Byli krutí a sobečtí, ale šlo o partu, k níž jsem patřil, a proto jsem si jí vážil.

A ještě něco. Poskytovali mi to, čeho se mi tak dlouho nedostávalo, totiž pocit důvěrné znalosti životů vůdců vlasti. Díky nim jsem slyšel o spoustě věcí, o nichž bych nic nevěděl, kdybych zůstal v Bereznikách a četl jen noviny. V sovětských novinách nenajdete nic, z čeho byste si mohli udělat představu o vůdcově osobním či soukromém životě, a všichni vůdcové jsou ustavičně vykreslováni jako laskaví, šlechetní, moudří, stateční a tak dál. Můžete nanejvýš nabýt dojmu, že po celou dobu, co jsou vzhůru, pořád jen pracují. I když tato představa není tak daleko od pravdy, jak by se mohlo zdát, neboť opravdu hodně pracují, přece jen ale mají volno, které často tráví nekonvenčně a ne zrovna chvályhodně.

Například Genrich Jagoda, šéf NKVD, který bydlel se svou ženou v krásném domě v ulici Spiridonovka, organizoval orgie, jež někdy trvaly celé dny a na které chodilo mnoho přátel a přítelkyň, a všichni se společně koupali nazí v jeho bazénu. Vorošilovův syn Petr, ačkoli se oženil s nesmírně krásnou a šarmantní ženou, měl ještě byty v Moskvě a v Leningradě, permanentně obývané milenkami, které pravidelně střídal. Také Kalinin se svou milenkou, divadelnicí Taťánou Bachovovou, nijak netoužil, aby se informace o způsobu trávení volného času dostala na veřejnost.

Avšak nejslavnější a mezi námi nejvíc přetřásaný, a to dokonce i svým synem Vasilijem, s nímž podle všeho nevycházel zrovna dobře, byl sám velký vůdce.

Brzy po smrti jeho druhé ženy Alilujevové se Stalinovou konkubínou stala balerína Semjonovová z Velkého divadla. Díky tomuto vztahu ji neustále oslavovali jako sovětskou primabalerínu a nadřazovali ji nad Ulanovovou z leningradského Divadla opery a baletu. A to nebylo všechno. Stalin získal vedle Semjonovové také city a náruč Maji Kaganovičové, sedmnáctileté dcery lidového komisaře pro železniční dopravu, starého Kaganoviče, jehož kariéra dostala díky dceřině románku značnou podporu.

Stalin měl dva vlastní a ještě adoptivního syna. Jednoho měl se svou první ženou Katěrinou a jmenoval se Jakov či Jaša, jak jsme ho znávali my. Stalin první ženu opustil a Jaša s ní zůstal až do její smrti. Pak ho Stalin vzal do Moskvy. Chlapec ho však zklamal. Byl to tichý zvídavý hoch a netoužil po šílených osobních rizicích a monumentálních intrikách, jež jeho otce vynesly k nejvyššímu postavení ve straně i v zemi. Proto ho poslali do speciální internátní školy a nesměl používat jméno Stalin. Okolí ho znalo pod skutečným vůdcovým příjmením Džugašvili. Otce vídal málokdy, a v době, kdy jsem ho znal, studoval strojírenství na Baumanově vysoké škole.

Stalinův adoptivní syn Anatolij byl o dva a půl roku starší než já a všichni jsme ho znali jako Tošu. Bydlel s matkou v činžáku a chodil do elitní školy pro děti vysokých funkcionářů, zvané Mopšik. Jeho vlastním otcem byl Sergejev, v době revoluce komunistický vůdce v Doněcké pánvi a známý více pod jménem Arťom. Padl v boji proti kontrarevolučním silám a Stalin se jako Arťomův blízký přítel postaral o jeho manželku a adoptoval nebožtíkova syna. Zdálo se, že Stalin má s adoptivním synem mnoho společného, trávil s ním každý víkend na venkovském sídle za Moskvou a během týdne ho často zval do Kremlu na kus řeči. Stejně jako jeho otec se fanaticky zajímal o komunistickou stranu, její cíle, teorii a metody, a byl to velmi oblíbený společník.

Konečně Vasilij, který se narodil Stalinově druhé ženě Alilujevové, podle oficiální zprávy zesnulé v roce 1932 na zánět slepého střeva, měl o rok víc než já, a jeho otec ho považoval za hlupáka. Na studia kašlal, často chodil za školu a už taky pil jak duha.

Měli jsme se dobře. Tancovali jsme, flirtovali s děvčaty, chodili do divadla, pořádali večírky a fantasticky si užívali. Všechno se nám zdálo snadné a nic nás to nestálo. Problémy, bída a starosti obyčejných lidí se nás netýkaly. Svět nám patřil, nasávali jsme všechno, co nám život mohl nabídnout, a hledali jsme stále nové radovánky.

Avšak někde v pozadí jsme cítili, že je mezi nám duch Kirova.

Kirov byl mrtvý. Jeho vrah Nikolajev, neznámý mladý komunista, byl popraven. Stalin, Vorošilov a Jagoda přijeli do Leningradu, aby se osobně ujali vyšetřování. Tehdy se ale objevilo nové jméno. Nikolaj Ježov (kdo ho znal?), ten, který z vraha dostal úplné přiznání. Nikolajev pracoval pro Trockého teroristické centrum, jehož mozkem byli Zinovjev a Kameněv – ačkoli Zinovjev za starých časů patřil k Trockého nejnesmiřitelnějším protivníkům.

V našich hlavách zavládlo vyčkávavé ticho jako v lidech snažících se zaslechnout nejasný zvuk bubnů kdesi v podzemí, váhajících a lámajících si hlavu, jestli to ostatní slyší také.

Rok šestatřicátý a první moskevské procesy. Samozřejmě nic, co by se nás týkalo, ale přece, přece – co to znamená? Vážení a donedávna mocní vůdcové se přiznávali ke spiknutí proti režimu a plánu zlikvidovat Stalina. NKVD byla bdělá, úžasná. Tisk a rozhlas volaly po odplatě a snažily se vyvolat hněv v letargických a zmatených lidových masách. Ti, kdo se přiznali, byli psi a museli být potrestáni – ale považte, tolik let jsme jim věřili! To bylo velice divné. Co to všechno mělo znamenat?

Všude ve městě se zatýkalo, rychle a náhle, tajná zatčení přicházela nenápadněji než smrt, lidé mizeli beze stopy, zůstávalo jen prázdno a zoufalství. Ve čtvrtek potřásali člověku rukou, usmívali se na něho, gratulovali mu. Předložil svůj plán, dobrý plán, a vrátil se domů s pocitem úspěchu a dobře vykonané práce. V pátek se jeho jméno vyslovovalo jen šeptem a jen mezi lidmi, kteří si mysleli, že se dost dobře znají.

Voloďa Kotov byl můj kamarád. Ale jen než mu zatkli otce. Pak už kamarádství nepřicházelo v úvahu. Věci už nemohly být jako dřív. Byl to syn zrádce, pochopte, jinak to nešlo. Nikdo neřekl: „Chudák Voloďa“. Nikdo neřekl: „Za to Voloďa nemůže.“ Nikdo se neptal: „Co bude Voloďa dělat?“ Nikdo se o Voloďovi nezmiňoval. Už neexistoval. V jejich bytě už nikdo nebydlel.

⁎   ⁎   ⁎

V témže roce nás otec vzal na další prázdniny do Soči. Potřebovali jsme to. Jeli jsme podél pobřeží Černého moře do Chosty, Adleru, Gagry, Nového Afonu, Suchumi a Batumi. Velmi se mi to líbilo a jsem rád, že jsme tam jeli, protože tenkrát jsem kavkazská letoviska navštívil naposled.

⁎   ⁎   ⁎

Během naší nepřítomnosti čistka rychle postupovala. Také z našeho domu zmizelo hodně lidí. Akademici, teoretici, ideologové komunistické filosofie byli skoro všichni pryč, včetně Karla Radeka, jejich vůdce. Z další obytné vládní budovy na ulici Granovského zatkli Ordžonikidzeho pomocníka Pjatakova. Krátce po našem návratu padl sám šéf NKVD a velký inkvizitor Genrich Jagoda. Zatkl ho jeho nástupce, jehož jméno jsme se teprve učili znát. Nikolaj Ježov. Vzápětí se začalo zatýkat ještě více.

A zas tu byla přehlídka 7. listopadu a Ježov stál na tribuně Leninova mauzolea vedle Stalina. Malý, tichý, nehybný člověk, krutý, chytrý jako liška. Mnoho tváří, které jsme znávali, jsme už nespatřili, nahradily je však cizí tváře mužů z NKVD, jež den ode dne rostla a sílila.

Druhé moskevské procesy začaly v lednu 1937. Radek, Pjatakov a mnoho dalších se přiznalo ke spoustě protistátních zločinů. Rozsudek nad nimi zněl smrt nebo Sibiř, což znamenalo pomalou smrt.

Zemřel Ordžonikidze, přítel mého otce. Prý na selhání srdce. Byl pak zpopelněn. Nevelkou urnu s jeho popelem uložili do kremelské zdi.

Jsem přesvědčený, že otec ho měl rád. Jeho obdiv k němu byl hluboký a upřímný. Myslím, že do něho vkládal svoje naděje, spoléhal na něho víc, než se má člověk na někoho spoléhat. Bral ho jako staršího a moudřejšího bratra. Do určité míry Sergo Ordžonikidze zaujímal v otcově srdci místo, jež dřív měl otcův bratr a můj strýček Alexej, nyní již skoro dvacet let odpočívající v hrobě. Ten, který na krátký čas, možná jen na pár hodin, byl jako lodní kapitán, jehož kompas v bouřce na moři voda smetla přes palubu.

Ze dne, kdy šel otec na pohřeb, si jednu věc pamatuji velice dobře. Otec přišel domů vážný a jakoby o maličko starší. Při večeři nebo po ní, když jsme seděli v salonu, v odpověď na matčin dotaz řekl:

„V okolnostech jeho smrti je nějaké tajemství, a já je neumím vysvětlit. Pochybuji, že se o tom někdy dozvíme pravdu.“

Nebylo podstatné, co řekl. Důležitý byl rozvážný tón, nepřipouštějící údiv nebo náznak úmyslného eufemismu. Věděli jsme, co to znamená.

(6)     HVĚZDA ZAPADÁ

Otec tvrdě pracoval, a když jsem ho viděl doma, nemluvil. Také matka stále víc mlčela. Dělala si starosti a neuměla to zakrýt. Byla jako starý věrný pes, který v pánových stopách cítí krev. Měla strach – předtím nic podobného neznala. To mluvilo samo za sebe.

„Co se stane po zatčení s těmi, kdo jsou podezřelí z politického zločinu, tati?“

„Odsoudí je a zastřelí, synku.“

„A když se zjistí, že jsou nevinní?“

„Pak to nejsou zrádcové a pustí je na svobodu. Chceš se se mnou hádat?“

„Ne, tati. Ale zjistí u někoho, že je nevinný?“

Jeho stisknuté rty se ještě víc sevřely.

„Co se ptáš tak hloupě. Myslím, že je čas jít na kutě.“

„Ale vážně, tati. Ještě nikdy jsem neslyšel, že by někoho osvobodili. Ty ano?“

„Je čas jít spát, Anatoliji.“

Neosvobodili nikoho.

⁎   ⁎   ⁎

Při prvomájových přehlídkách se na vládní tribuně nacházelo víc mužů z NKVD než kdy předtím. Na mauzoleu stáli v řadě pod Stalinem čtyři z pěti nových maršálů, Vorošilov, Tuchačevskij, Buďonnyj a Jegorov. Noví byli jen v tom smyslu, že se maršály stali nedávno. Obdrželi někdejší nejvyšší carskou hodnost, která se teď do armády znovu zaváděla.

Pár týdnů poté, co jsme Tuchačevského viděli na tribuně, jsem se doslechl o jeho zatčení. Uvěznili také velitele moskevského vojenského okruhu Korka, velitele kyjevského vojenského okruhu Jakira a několik dalších.

Zatýkání stále pokračovalo a nikdo nevěděl, kdo přijde na řadu příště. Jednou, když jsem stál před domem, si lidé z NKVD přišli pro velitele vojenského letectva Alksnise. Když vstoupili do jeho bytu v desátém patře, vyskočil z okna a dopadl jen pár kroků od místa, kde jsem stál. Myslím, že právě tehdy se ve své kanceláři zastřelil komisař pro státní bezpečnost a blízký Ježovův pomocník Kurskij.

5. listopadu 1937 se otec vrátil z úřadu kolem jedenácté večer, dřív než obvykle. Přinesl nám vstupenky na přehlídku 7. listopadu a pozvánku do Velkého divadla na oslavy dvacátého výročí revoluce. Ty se měly konat druhý den, na který připadaly také otcovy narozeniny.

Byl velmi unavený, a tak vzal sklenku vodky a se mnou, bratrem Valentinem a s matkou si podle tradice připil na své zítřejší narozeniny. Počkali jsme ještě do půlnoci a šli spát.

Ve čtyři ráno nás probudily silné rány na dveře. Srdce se mi sevřelo hrůzou. Věděl jsem, že to je určitě NKVD, protože nikdo jiný nesměl nahoru bez ohlášení. Běžel jsem ke dveřím a otevřel. Na chodbě stáli tři čekisté a domovní stráž, kterou s sebou vzali jako svědka. Jeden z čekistů měl v ruce pistoli. Beze slova mě odstrčili a rázně vešli dovnitř. Zamířili rovnou do ložnice otce a matky, jako by se v bytě dobře vyznali.

Šel jsem za nimi, srdce až v krku, a díval se, jak první čekista přikládá pistoli k otcově hlavě.

„Ruce vzhůru!“ vyštěkl. „Občane Granovskij, jste zatčen.“

Poprvé v životě jsem slyšel, že někdo otce oslovuje občane, a ne soudruhu.

„Kde máte střelné zbraně?“

Otec jim to sklesle řekl a jeden z mužů sebral tři pistole, jednu z jeho šatů a dvě z knihovny.

„Vstaňte a oblečte si staré šaty,“ zněl další rozkaz.

Otec si vzal tlusté gardénové khaki sako, které nosíval v Bereznikách, tmavomodré jezdecké kalhoty a vysoké boty.

Chtěl něco říct, ale okřikli ho:

„Drž hubu!“

„Odemkněte všechny skříně a zásuvky!“ nařídili.

„Tady se nekrade,“ povídá na to otec, „všechno je odemčené.“

„Zůstaňte tu se mnou,“ řekl jeden, a myslel tím nejen otce, ale i matku, nás tři syny a služebné, které vzbudil hluk.

Zatímco nás hlídal, další dva začali prohledávat místnost. Když skončili, přesunuli nás do další místnosti a procedura se opakovala, a tak to šlo od pokoje k pokoji. Prohlídka trvala asi čtyři hodiny. Všechno, co jsme měli, surově obraceli vzhůru nohama. Piáno, rádio a gramofon rozebrali na kousky. Obložení stěn proklepali kladívkem. Na otcově stole shromáždili všechny papíry, peníze, dopisy, fotografie, hodinky, vládní dokumenty, losy, vyznamenání, mapy, psací stroj, dalekohledy, plnicí pera, střelné zbraně a fotoaparáty. Pak sbalili věci do dvou kufrů, aby je mohli odnést. Všechno, co mělo nějakou hodnotu a co nemohli odnést, dali do otcovy knihovny, zamkli a zámek opatřili voskovou pečetí. Pak už otce odvedli. Zeptali jsme se, jestli se s ním můžeme aspoň rozloučit, a jeden z čekistů neochotně a příkře svolil:

„Dobrá, polibte se.“

Vedli otce k výtahu a kufry nesli s sebou. Jakmile odjeli, vyrazil jsem ven a sjel po zábradlí do přízemí. Dostal jsem se tam právě včas, abych viděl, jak otce strkají do přistaveného auta. Těsně před tím, než ho tam natlačili, se otec ke mně obrátil a řekl:

„Toljo, věř mi, jsem nevinný a doufám, že se brzo vrátím. Ale dokud budu pryč, pamatuj, že jsi nejstarší syn a že se musíš postarat o matku a bratry.“

Dveře vozu se zabouchly jako víko rakve. Motor naskočil a auto odjelo.

(7)     BOJ O PŘEŽITÍ

Nejdřív nás opustili pomocníci v domácnosti, tiše a bez upozornění. Matka šla do kuchyně, aby si nechala udělat čaj, ale nikdo tam nebyl. Myslím, že to jí více než cokoli jiného ujasnilo realitu našeho postavení, protože se odtud vrátila s pláčem.

Byli jsme na dně. Seděli jsme a čekali na pokyn, co máme dělat.

Chystali jsme si jídlo a čekali. Večer zase přišli čekisté. Naprosto nás ignorovali, šli do knihovny a prohledávali ji mnohem důkladněji než předtím. Hledali důkazy. Protože měli neustále spoustu práce, správa budovy nám vzkázala, že se máme okamžitě vystěhovat a dočasně se přesunout o patro níž do bytu 416. Dovolili nám vzít si tři postele, čtyři židle, stůl a šatník. S bratrem Valentinem jsme ty věci jakžtakž dovlekli dolů. Venku se slavilo dvacáté výročí revoluce. Přípitky, na Rudém náměstí visely vlajky, Velké divadlo zářilo miliony světel, na programu bylo veselí a okázalost.

Nový byt už byl až na jednu místnost plný a v jediné prázdné místnosti jsme se zařídili a několik měsíců žili. Všechny ostatní pokoje obývaly rodiny dalších nepřátel lidu, k nimž jsme nyní patřili i my – rodina nepřítele lidu. Otcové měli vysoká postavení ve vládě a v ozbrojených silách, ještě před několika měsíci považovaná za neotřesitelná. Teď jejich rodiny neznamenaly nic.

Vzali jsme si s sebou všechny potraviny, jež nesebralo zběhnuvší služebnictvo, ale to vydrželo jen den či dva, a peníze na nákup dalších jsme neměli. Určitě jsme s jídlem mohli vystačit déle, ale ještě jsme si nezvykli na nedostatek a nenaučili se jíst ne proto, abychom uspokojili chuť k jídlu, ale abychom uchlácholili pocity hladu. Šel jsem ven a za dvě stě rublů prodal svoje kožené sako, a to nám stačilo na nákup černého chleba a fazolí na měsíc. Teď jsme měli žít o téhle hubené stravě, stejně jako většina ostatních nešťastných obyvatel bytu.

Nikdo z těch, kdo v domě vedl dál normální život, nám nevěnoval pozornost – bývalí sousedé si nás už nevšímali. Nesměli jsme používat výtah a museli jsme chodit po schodech. Měli jsme však svůj kout, a skutečnost, že máme kam složit hlavu, nám hodně pomohla.

Matka byla vždycky krásná a mladistvého vzhledu, ale teď najednou zestárla a propadla sklíčenosti. Celý den tiše seděla na tvrdé židli s rukama v klíně a nic neříkala. Tichá, nehybná, jakoby zhypnotizovaná, připomínala pomalý proces, jako když se housenka v kukle proměňuje na motýla. Jenže matka byla napřed motýlem.

Vůbec nedoufala, že ještě někdy spatří otce.

Ale já doufal. Věřil jsem nejen tomu, že se vrátí, ale i že jeho jméno bude očištěno a že došlo ke strašnému omylu. Nemohl jsem uvěřit tomu, že by se otec zamíchal do nějakého spiknutí k odstranění Stalina či k podkopání režimu. To bylo absolutně neuvěřitelné. A nesmířil jsem se ani s představou nějakého prodlužování našich současných podmínek – zápasu o holé přežití, prvořadé starosti o pouhé jídlo, na něž jsem nebyl zvyklý, a nejisté budoucnosti. To jsem nedokázal snést. Nebylo to normální, nebyli jsme na to připraveni a nemohli jsme to vydržet. V úvahu přicházelo jediné. Můj otec musí být očištěn, osvobodí ho a všichni budeme spolu žít jako dřív.

Nevěděl jsem, jak otci pomoci, ale věděl jsem, že musím zkusit všechno, co bude v mých silách. Nejen proto, že jde o mého otce a že se mi po něm stýská, až to fyzicky bolí, ale i proto, že když pomohu jemu, pomohu i všem členům rodiny. Především jsem ale cítil, že úřady nesmějí mít dojem, že ho rodina zavrhla. Doufal jsem, že upřímným a nebojácným postojem vůči jakémukoli obvinění vznesenému proti otci, zapůsobíme na úřady příznivým dojmem a budeme mít větší šanci na úspěch, než kdybychom jenom předstírali, že jsme na něho zapomněli.

Pověděl jsem o tom bratrovi Valentinovi.

„Víš, co si myslím? Došlo k odhalení spiknutí proti našemu vedení, a věci už došly příliš daleko. Vláda neriskuje a NKVD má volnou ruku. Vládne panika a přehnaně se zatýká. Panika brzo skončí a všechno se vrátí do normálu. Proto je důležité, co děláme my na svobodě, zatímco otec sedí ve vězení.“

„Co můžeme dělat, Toljo?“ zeptal se Valentin sklesle.

„Ještě nevím, ale musíme o tom oba přemýšlet. Poslyš. Co myslíš, že Igor Peters získá tím, co provedl? Že se na schůzi Komsomolu veřejně zřekl otce a prohlásil, že se za něho stydí a pohrdá jeho jménem?“

„Slyšel jsem o tom,“ řekl Valentin.

„No, vzali ho zpátky do Komsomolu, ale stejně jím budou vždycky pohrdat jako zbabělcem. Nikdy nebude mít kamaráda, nikdy mu nebudou věřit.“

„Tak nepodnikejme nic,“ řekl Valentin. „Budem trpělivě čekat.“

„To je taky hloupost. To dělá každý.“

„Tak co teda?“

„Musíme otce hájit. Došlo k omylu. Vždycky byl loajální, jako jsme bývali i my a jsme i teď. Nebojíme se obvinění, protože si jsme jisti, že jsou křivá. To je jediný způsob, pozitivní způsob. To vzbudí pozornost a možná se nám podaří přesvědčit NKVD a stranu. Možná aspoň přezkoumají důkazy proti němu, pokud nějaké existují. Musíme se jenom rozhodnout, jak na to.“

Ozvala se však matka, snad poprvé v těch dnech.

Byla tak apatická, že jsem ani nepomyslel na to, že by nás mohla poslouchat.

„Chudáku Toljo,“ pravila, „jsi statečný chlapec. Velice statečný a už hodně velký, ale strašně bezmocný.“ Smutně se usmála. „Radši na ty svoje plány zapomeň, Toljo. Valentin má pravdu. Nemůžeš nic dělat. Musíme trpělivě čekat a čekat, jak se Bůh postará.“

„Bůh, mami?“ zašeptal jsem udiveně a nevěřícně. A pak skoro hněvivě: „Jaký Bůh?“

Pousmála se a oči jí zamžikaly.

„Nebo Prozřetelnost,“ řekla.

Podíval jsem se na vyjeveného Valentina a snažil se dát mu najevo, že matce podle mého názoru přeskočilo z přepětí posledních dní.

„Prozřetelnost je výsledek naší práce, mami,“ řekl jsem, a smetl tak ze stolu Boha i s Prozřetelností. „Půjdu pracovat, abychom nežili v nouzi. Nejdřív ale musím vypátrat, jak je to s otcem.“

„Jen budeš marnit čas, anebo všechno ještě víc pokazíš. Nech to být.“

„Ale mami,“ pravil jsem vážně, „právě jsem Valentinovi vysvětlil, že…“

„Já vím. Slyšela jsem tě. Myslíš to dobře, Toljo, ale jsi ještě dítě. Je to beznadějné.“

Jistota, s níž hovořila, mi brala kuráž, a měl jsem proto vztek. Postavil jsem se a hlasitě, rozzlobeně a s divokými gesty řekl:

„Jestli to vidíš takhle, můžeme se rovnou všichni oddělat a mít pokoj.“

Podívala se na mě podivně, ale naprosto vyrovnaně. Z jejích laskavých ztrápených očí a pevně sevřených úst jsem vyčetl, že už na to myslela.

„Mami!“ začal jsem, ale nedokázal pokračovat. Obrátil jsem se k Valentinovi.

„Dohlédni na ni a postarej se, ať se sebere. Já jdu ven.“

Vyšel jsem z pokoje. Chladný vzduch dole na ulici mi vrátil odvahu.

(8)     ZLOČINY RODIČŮ

Moskevská vězení tehdy obývalo tolik vězňů, že kvůli odbavení enormního počtu lidí žádajících informace musel vzniknout speciální systém, který dovoloval dotazovat se na vězně pouze dva dny v měsíci, a to podle začátečního písmene jeho příjmení. A tak lidé museli čekat, až přijde na řadu „jejich“ den, aby se při návštěvě jedné ze tří moskevských věznic dověděli jen to, zda jejich příbuzný je nebo není právě v této věznici. Já jsem dvakrát neuspěl, ale nakonec se mi podařilo zjistit, kde otec je.

Pro zajímavost uvedu vzpomínku na návštěvu Ústřední informační kanceláře NKVD. Člověk musel vstát brzo, jinak měl vzhledem k množství návštěvníků jen malou šanci, že se dostane na řadu. Přišel jsem ve dvě ráno, a už tam čekalo asi sto lidí. Všichni jsme stáli na tmavém dvorku v malých těsných hloučcích a do mrazivého vzduchu vydechovali obláčky páry, dokud o sedm hodin později nezačal úřad pracovat. Za svítání se otevřela některá okna v křídle budovy do nádvoří a manželky a děti nižších funkcionářů NKVD, kteří tam bydleli, nás začali častovat známými přívlastky: „Nepřátelé lidu! Kapitalističtí zrádcové! Vykořisťovatelé dělníků!“ Někteří nám na hlavu sypali koše odpadků a hurónsky se řehtali při pohledu na marně uskakující a zasypávané nešťastníky. My jsme nijak nereagovali. Bylo to lepší.

Jednou jsem se takhle kolem poledne konečně dostal na řadu. Přede mnou někdo za přepážkou zvolal, „Další!“ Postoupil jsem kupředu a ocitl se tváří v tvář člověku se studenýma šedýma očima za komisním skřipcem.

„Jméno vězně?“ houkl.

„Michail Alexandrovič Granovskij,“ odvětil jsem.

„Datum zatčení?“

„6. listopadu 1937.“

Muž začal listovat v obrovském šanonu.

Nakonec řekl:

„Vězeň se nacházel v ústřední věznici NKVD, ale byl převezen. Další!“

„Prosím vás, okamžik. Kam byl…?“

„Další!“

Stráž mě bedlivě sledovala. Vystrčili mě. Nakonec jsem zjistil, že je v Butyrce. Samozřejmě vůbec nepřicházelo v úvahu, že by mi dopřáli otce navštívit. To jsem nečekal. Ale aspoň jsem o něm věděl. A také mi dovolili poslat mu padesát rublů na cigarety, mýdlo a podobné věci. Nedokázal jsem ale zjistit, v jakém je stavu, je-li zdráv, z čeho je obviněn a kdy proběhne soud.

Od té doby, kdykoli jsem mohl, vždy druhého a sedmého každého měsíce, což byly dny připadající na jeho jméno, jsem pátral po sebenepatrnějších zprávičkách o otci. Dohromady jsem ho „našel“ jen třikrát, naposledy v prosinci 1938.

Mezitím jsem si musel najít práci. Aspoň na to jsem měl právo. Každý sovětský občan má ústavou zaručené právo na práci.

⁎   ⁎   ⁎

Plahočil jsem se městem a obešel stovku míst, ale nikde jsem nepochodil. Ne že by nebyla práce nebo že bych se pro ni nehodil. Šlo o to, že můj otec byl nepřítel lidu. Všude stejné dotazníky, stejné pohovory, a vždy vyšlo najevo, že otce zatkli. Pro syna nepřítele lidu není práce.

Potřebovali jsme peníze, a mě se zmocnilo zoufalství, a když jsem neviděl jiné východisko, psal jsem dopisy Stalinovi, Vorošilovovi, Kalininovi a Molotovovi, vysvětloval jim naši situaci a úpěnlivě prosil, abych mohl dostat jakoukoli, opravdu jakoukoli práci. Dovolával jsem se Stalinova osobního prohlášení proneseného na sedmnáctém sjezdu Komunistické strany Sovětského svazu, že děti v Sovětském svazu nikdy nebudou trpět za zločiny rodičů. Marně. Odpovědi jsem se nikdy nedočkal.

Tři měsíce jsme se živili zbytky jídla, které se mi podařilo nasbírat při nočních pochůzkách po kuchyních restaurací. Setkával jsem se tam s obhroublým a sebevědomým soucitem, i když se mnou jednali jako s vybíračem popelnic, jímž jsem se skutečně stal. Nakonec jsem napsal otcovu starému příteli Bruskinovi, nyní komisaři na nově vytvořeném komisariátu pro výrobu obráběcích strojů. Nepsal jsem mu, že bych v něco doufal, ale protože jsem chtěl žít, a za pokus stálo cokoli. Co když nakonec osobní kontakt zmůže víc než všechna Stalinova veřejná prohlášení a sliby?

Bruskin neodpověděl. Dostal jsem však pokyn, abych přišel do jeho současného úřadu v budově Sovnarkomu. Tam jsem se setkal s jeho tajemníkem, a ten mi řekl, ať jdu do závodu na výrobu obráběcích strojů, nesoucího jméno Serga Ordžonikidzeho, že mě tam vezmou jako pomocníka k soustružníkovi.

Ředitel továrny se jmenoval Alexander Jefremov a po válce se stal Stalinovým vicepremiérem. Jakmile padlo jméno mého otce, jednal se mnou velice chladně, ale měl svoje instrukce a splnil je tak, že jsem hned nastoupil do práce pod vedením přátelského mistra Lapina. Platili nás podle počtu kusů a mistr mi velice pomohl tím, jak se trpělivě snažil udělat ze mě dobrého soustružníka. I tak jsem si nikdy nevydělal víc než tři sta rublů za měsíc. To nám stačilo právě tak na živobytí, ovšem za předpokladu, že zůstaneme u neměnného jídelníčku sestávajícího z chleba, fazolí a obilné kaše. Lapin mi říkal, že sám v průměru vydělá šest set rublů.

V továrně jsem začal pracovat 13. března 1938. 1. května téhož roku mého ochránce Bruskina zatkli. Brzy nato mě příslušníci NKVD začali odvolávat z práce k dlouhým výslechům. Chtěli vědět, odkud znám Bruskina a proč se obtěžoval s hledáním práce pro mne. Měli svůj postup a určité otázky kladli nečekaně znovu a jinak, a tak se mě snažili zmást a přimět, abych si protiřečil. Všechno to zabíralo čas a já přicházel o peníze, což mě spolu s psychickým dopadem častých výslechů začalo deptat.

V červnu vyšetřování skončilo, ale z práce mě vyhodili. Hledat jinou práci jsem ani nezkoušel. Chodil jsem po okolí a nabízel drobné opravy. Táhl jsem od domu k domu a každý den se mi podařilo vydělat pár rublů.

Většinou nebylo co opravovat, i když ne proto, že by lidé nic nepotřebovali, ale proto, že scházely peníze, a domy koneckonců nepatřily nájemníkům, kteří v nich bydleli. Když se ale pokazil sporák nebo vařič, práci jsem dostal. Někdy i víc než práci. Jako jednou, když jsem spravoval troubu.

„Nu, soudružko hospodyně, trouba je hotová. Byl to vadný kontakt, podívejte.“

„Tak já ji tedy vyzkouším, a taky udělám trochu čaje. Dáte si čaj, že?“

„Ano, prosím.“

„A co jsem dlužná?“

Pokrčil jsem rameny. „Poctivá cena je pět rublů.“

„Pět rublů? A co budete s tolika penězi dělat?“

„S tolika penězi?“ zaprotestoval jsem užasle.

„Asi je utratíte pro nějaké hezké děvče. Nemám pravdu?“

Přišla blíž a usmála se. Měla pravidelné zuby a nebyla ošklivá. Vzrušeně dýchala.

„Sestřičko, já nemůžu utrácet za potěšení. Musím čekat, kdo mi co dá.“

Vzal jsem její ruce do svých. Měla plavé vlasy a bylo jí asi pětadvacet.

„Pojď,“ zašeptala, ačkoli nebyl důvod šeptat, a vedla mě do sousedního pokoje, do ložnice. „Lehněme si, než se začne vařit voda.“

Váhal jsem, jestli si mám svých pět rublů vzít, nebo ne. Někdy jsem vzal, někdy jako by se ode mě čekalo, že nevezmu.

⁎   ⁎   ⁎

Nebýt dalšího starého otcova kamaráda Čolukova, právě na pět let zvoleného do Nejvyššího sovětu, který byl tak hodný, že nařídil zdržet naše vystěhování, než se pro nás najde jiný byt, už by nás dávno vyhodili. To se běžně stávalo lidem, kteří pozbyli práva žít dál tam, kde žili, a když neměli kam jít, naložili je na náklaďák, vyvezli sto kilometrů za Moskvu a tam je vysadili. Mnozí takové zacházení nepřežili. V tomto směru jsme měli štěstí, protože jiný byt se našel, ačkoli něco takového obvykle nebylo snadné. Počet obyvatel Moskvy během posledních let značně převýšil ubytovací kapacity. Výstavba bytů rovněž nebyla na pořadu dne, a tak se bydlelo v každé boudě. Kde dřív žila jedna rodina, tam se teď musely vejít tři nebo čtyři.

V říjnu 1938 jsme se přestěhovali do Vladimírské ulice 5, malé uličky hned u Kujbyševské, kde jsme dostali pokoj tři krát čtyři metry. Byl to zchátralý starý dům s vnějšími zdmi tlustými jako zdi pevnosti a s vnitřními příčkami z omítnutých prken. Před domem byla veliká kaluž stojaté vody, vydávající pronikavý a téměř nesnesitelný zápach. Za dveřmi našeho příbytku svítila v dlouhé chodbě jediná, neuvěřitelně slabá žárovka. Svítila tak málo, že se dveře pokojů stěží daly rozeznat od omšelých zdí.

Venku, na dvorku té barabizny se vysoko vršily odpadky, které nikdo neodvážel. Prosakoval jimi déšť, a tak odspodu hnily.

Třicet pět lidí obývajících devět pokojů, do nichž se vcházelo z chodby, mělo k dispozici jeden záchod a jednu žalostně vybavenou kuchyň. Vodu jsme všichni brali z jednoho kohoutku. Nájem dělal dvaašedesát rublů měsíčně.

V tom domě s námi bydleli dva nižší úředníci NKVD s rodinami a řidič náklaďáku, jehož žena pracovala v pekárně. S jídlem na tom byli lépe než ostatní a vůně pokrmů, které vařili, maso s omáčkou a cibulí a zeleninou, občas způsobila, že jsme se mohli zbláznit z našich hnusných fazolí, obilné kaše a brambor.

⁎   ⁎   ⁎

V prosinci přišla zpráva, že Nikolaj Ježov byl sesazen z funkce lidového komisaře NKVD a stal se lidovým komisařem pro obchodní námořnictvo. Zakrátko úplně zmizel. Nikdo nikdy neslyšel, jak či proč tento člověk, jenž během tří let prováděl likvidaci asi tří milionů lidí, byl nakonec sám zlikvidován. Jeho místo zaujal Gruzínec Lavrentij Berija, a všichni doufali, že masové zatýkání skončí. Neskončilo. Ježov pozatýkal všechny staré stranické vůdce a vytvořil novou elitu. Berija teď rozháněl Ježovovy vyvolené, a každého, kdo měl za Ježova nebo díky němu vysoké postavení, odstranil nebo zničil.

Tehdy na začátku prosince jsem se naposledy vydal hledat místo otcova pobytu. Už dlouho se mi nedařilo ho najít. Zašel jsem na úřad státní prokuratury, kde mi po obligátním identifikačním úvodu sdělili:

„Usvědčený nepřítel lidu Michail Alexandrovič Granovskij byl zvláštní radou odsouzen za zločiny špionáže, sabotáže a kontrarevoluční činnosti k desetiletému vězení v táboře zvláštního určení, kde bude pracovat, zbaven všech občanských práv.“

To bylo všecko. Pomalu jsem vyšel z budovy. Jestli mluvili pravdu a otec ještě nebyl po smrti, pak vězení určitě nepřežije. Kde a kdy se soud konal? Čemu z toho, co dělal, říkají špionáž, sabotáž a kontrarevoluční činnost? To jsem se nikdy nedověděl. Nikdy jsem nevěděl, v jakém je zdravotním stavu, nikdy jsem od něho nedostal zprávu, nikdy jsem mu nemohl nechat vzkaz.

Na pár dní ale zazářil paprsek naděje.

Úředník řekl, že otce odsoudila zvláštní rada. Tento triumvirát sestával z Vyšinského, Ulricha a Ježova, nejmocnějšího z nich. Mezitím ale došlo k Ježovovu sesazení. Bylo zřejmé, že kariérista Ježov, který se k moci prodral tak náhle a tak bezostyšně, prosadil jakékoli odsouzení a trest, jež by ospravedlnily jeho předchozí činy. Nařídil otcovo zatčení, protože tak učinil u mnoha jiných vysoce postavených členů vlády, a určitě chtěl jednat důsledně až do konce. Ale Ježova vyměnili. Kdoví, myslel jsem si, třeba je s Berijou ještě šance. Ten nápad mě krajně rozrušil.

Ale doufat a nic nepodniknout by nemělo smysl. Musím se nějak dostat k Lavrentiji Berijovi a promluvit s ním. To bylo jasné. Ale jak? Nemyslel jsem na nic jiného. Nakonec jsem zvolil nejsamozřejmější způsob, který byl od počátku odsouzen k nezdaru, ale já to stejně zkusil, protože jsem musel něco udělat a nemohl jen věčně čekat.

Nejdřív jsem napsal matce dopis, v němž jsem jí sdělil, že jestli nějaký čas nepřijdu domů, nemá si dělat starosti. Hledám otce. A kdyby přišla NKVD udělat domovní prohlídku, taky se nesmí bát, neboť půjde jen o rutinní opatření. Dopis jsem vložil do kapsy kabátu a nechal jej doma. Pak jsem napsal jiný dopis, v němž jsem ji instruoval, aby se mi podívala do kabátu. Tenhle dopis jsem hodlal dát kamarádovi, chlapci, jehož otce rovněž zatkli. Jmenoval se Erik Korkmasov.

Dal jsem mu dopis a požádal ho, aby jej odeslal, pokud se u něho během příštích dvanácti hodin nezastavím.

Kolem jedenácté jsem se s ním rozloučil a šel přímo k budově NKVD. Ta zabírá celý jeden blok a jedná se o obrovský pevnostní kolos „budov v budovách“. Vešel jsem bočním vchodem z Malé Lubjanky. Sotva jsem vstoupil, zastavili mě dva vojáci NKVD s pistolemi u pasu. Třetí stál vzadu a sledoval nás. Jeden z dvojice si mne rychle změřil a zeptal se, co chci. Odvětil jsem, že chci mluvit s náčelníkem GUGB (Hlavní správa státní bezpečnosti). Povýšeně se usmál.

„S ním jednat nemůžeš,“ pravil. „Okamžitě opusť budovu.“

Postupně jsem vyzkoušel zbylé tři vchody, ale pokaždé se stejným výsledkem. Nemělo to smysl. Sklesle jsem se vrátil k Eriku Korkmasovi, aby neposílal dopis, který jsem mu dal. Doma jsem si v noci lámal hlavu, jak proniknout přes stráže. Někdy po půlnoci jsem si nakonec vymyslel plán.

(9)     ZATČENÍ

Když jsem se druhý den ráno 27. ledna probudil, v místnosti byl jen můj mladší bratr Voloďa. Dal jsem mu kousek perníku, který měl hrozně rád, a pak jsem ho políbil na rozloučenou. Asi v poledne jsem šel na Rudé náměstí.

Brzy jsem byl u Leninova mauzolea a začal kolem přecházet sem a tam. Tu ke mně přistoupil muž v civilu, očividně od NKVD.

„Čekáte na někoho?“ zeptal se.

„Ano,“ odpověděl jsem. „Čekám, až mě zatknete, protože se chci dostat k náčelníkovi GUGB. “

Čekal zřejmě všechno, jenom ne tohle. Přísně se na mě zadíval. Pak se vzpamatoval a vyzval mě, ať jdu s ním.

Šli jsme do zvláštní operační místnosti pod Spasskou věží Kremlu. Muž v civilu nařídil uniformovaným příslušníkům NKVD, aby mne prohledali. Nenašli však nic kromě osobní legitimace. Odtud mě s ozbrojeným doprovodem a s rukama za hlavou odvedli přes ulici k obchodnímu domu GUM, v jehož přízemí se nacházela další zvláštní operační místnost, využívaná služebně staršími čekisty z Rudého náměstí.

Nedovolili mi sednout si ani hovořit. Za pár minut přijelo auto a já si měl sednout dozadu mezi dva čekisty. Jeli jsme rychle a brzo jsme projížděli dnešní Třídou pětadvacátého října, přes Dzeržinského náměstí a kolem budovy NKVD, do které jsem se bezvýsledně snažil dostat předchozího dne. Nezastavili jsme však u žádného ze čtyř vchodů, které jsem zkoušel, ale u malých nenápadných dveří v ulici Malá Lubjanka. Jeden z mužů zmáčknul knoflík na zdi a dva ozbrojení vojáci NKVD zevnitř otevřeli. Jakmile jsme se ocitli uvnitř, zase zavřeli.

Přede mnou se táhla dlouhá jasně osvětlená chodba s čistě bílými stěnami, podlahou i stropem. Po celé délce chodby byly vždy v několikametrových odstupech bíle natřené dveře. Do jedněch mě vstrčili. Místnost připomínala maličký bazén, neboť byla úplně holá a prázdná a stejně jako chodba obložená bílými kachličkami.

Řekli mi, ať se svléknu. A zatímco jsem se svlékal, brali moje šaty a prohlíželi je a podšívku kalhot a saka rozřezali žiletkou. Odstranili všechny kovové knoflíky a zabavili pásek, kravatu a šálu. Potom mě podrobili důkladné tělesné prohlídce.

Když skončili, dali mi kousek mizerného mýdla a nařídili, ať se osprchuji horkou vodou. Nedostal jsem však ručník a nemohl jsem se utřít. Nezbylo mi než navlékat si poněkud poničené šaty na mokré tělo. Odvedli mě přes dvůr do jiné části budovy, a protože venku bylo hodně pod nulou, ve vlhkém oblečení mnou strašlivě lomcovala zima.

Když mi vzali otisky prstů a vyfotografovali mě jednou zpředu a dvakrát z profilu, pokaždé z jiné strany, strčili mě do tmavé šedivé cely, kde už byli dva muži. Dveře cely měly obrovský zámek, do nějž se klíč dal vsunout jen zvenčí, nahoře byla špehýrka, zvnějšku zakrytá kovovým kolečkem. Každou chvíli se kolečko posunulo na stranu a dovnitř zíralo oko. Stály tam tři kovové postele s matracemi, ale kromě nich cela neměla žádné zařízení. Sklo v bytelně zamřížovaném okně pokrývala silná námraza, a před okno navíc vyčnívala obrácená plechová markíza, o níž jsem se později dověděl, že má bránit vězňům ve výhledu, a také aby nemohli nic vyhodit ven, pokud by sklo bylo rozbité. Moji společníci na cele zjevně patřili k lidem, kteří donedávna zastávali odpovědné funkce.

K večeři jsme ten večer každý dostali špinavý plechový talíř čočkové polévky, kterou jsme měli jíst neméně špinavou lžící. Pak jsme talíře a lžíce vrátili a absolvovali společnou toaletu. Všichni tři jsme ji museli provádět před dozorci, kteří netrpělivě vykřikovali, „Rychle, rychle! Pospěšte si!“ Strašně mi to vadilo.

V okamžiku, kdy jsme uléhali, mě zmáhala únava a dokázal bych spát jako nemluvně. Jenže moje společníky, nejdříve jednoho a po něm i druhého odvedli z cely, a místo nich přivedli jiné. Po chvíli odvedli i je a přivedli další. Myslím, že za noc se v cele vystřídalo nejméně osm lidí. Pravidelně se ozývaly rány jako z děla, jak se chodbou nesl a odrážel rachot přirážených obrovských kovových dveří. Někteří vězňové na lůžku vzlykali a sténali. Spát se nedalo.

Asi v šest ráno jeden voják přinesl koště a nařídil zamést celu. Následovala spěšná toaleta a snídaně – vlhký kus černého chleba a hrneček horkého bezbarvého čaje. Po celý zbytek dne jsem se žádnou dvojicí nezůstal déle než hodinu, protože je neustále přesouvali. Jelikož nad polévkou z vnitřností k obědu i šlichtou podávanou k večeři jsem ohrnul nos, v noci mi doopravdy vyhládlo. Doufal jsem, že si aspoň pořádně odpočinu.

Střídání vězňů nečekaně přestalo a já mohl spát až do tří ráno. Pak do cely nahlédl dozorce a řekl mi, ať se přichystám k výslechu.

Oblékal jsem se, zatímco dozorce mě častoval neutuchajícím přívalem nadávek. Když jsem byl hotový, nechal mě vyjít na chodbu. Dva čekající vojáci na mě před odchodem vyštěkli další instrukce.

„Dívejte se před sebe. Ruce držte za hlavou. Neotáčejte hlavu nalevo ani napravo. Nehýbejte se, pokud nedáme pokyn.“ Příchod do vyšetřovací místnosti znamenal úlevu, zvlášť když mi bylo jasné, že pokud se nebudu přesně řídit pokyny, vojáci mají právo mě ihned zastřelit.

Ve výtahu a při průchodu chodbou, jež vedla k vyšetřovací místnosti, jsem musel několikrát stát s obličejem přitisknutým ke zdi, zatímco z vyšetřovací místnosti nebo chodbou vedli někoho, koho jsem neměl spatřit. Někdy mě umístili do kóje připomínající telefonní budku. Vždycky když jsme míjeli dveře, voják vpředu udeřil klíčem do přezky svého opasku, aby varoval, že jde vězeň a že se žádné dveře nemají otevírat. Když se v odpověď ozvalo klepnutí, strčili mě ke zdi.

Konečně jsme vstoupili do místnosti, v níž čekali dva poručíci státní bezpečnosti. Jakmile jeden z nich předal dozorci orazítkované potvrzení o mém bezpečném doručení, byly stráže propuštěny. Pak mě jeden poručík odvedl do další místnosti.

Ta byla zařízena se strohou impozantností, což možná mělo před výslechem nahnat hrůzu. Stál tam velký stůl a těžké tmavé židle, ticho a úhledný pořádek, byl tam i kapitán státní bezpečnosti, vyšetřovatel s chladnýma očima a naprosto neosobní.

Ani se na mě nepodíval a ukázal na dokument na stole. Měl jsem si ho přečíst. Vztahoval se k důvodu mého zatčení. Údajně jsem se potloukal s úmyslem vyzvídat, a byl jsem obviněn z přípravy násilného činu proti státu. Jakmile jsem dočetl, výslech začal.

„Granovskij,“ pravil kapitán klidně, „proč jste se chtěl dostat k náčelníkovi GUGB?“

„Abych se dověděl o svém otci,“ řekl jsem mu.

„A co jste dělal na Rudém náměstí?“

„Šel jsem tam, aby mě zatknul příslušník NKVD v civilu, některý z těch, kteří tam bývají.“

„Jak jste věděl o tajných agentech NKVD na Rudém náměstí a kdo vám o takových agentech řekl?“

Vysvětlil jsem mu, že jsem se běžně pohyboval ve společnosti vládních úředníků, kteří často mívali ochranu NKVD, a o agentech NKVD jsem něco věděl. Řekl jsem, že je dokážu i poznat, a předvedl mu, jak je prozradí jejich chůze.

„Jste výborný mim, jenže jste obviněn z vyzvědačství proti vládě a agentům bezpečnostního oddělení,“ rozkřikl se.

Neodpověděl jsem a kapitán mi ukázal dopis, který jsem nechal doma v kapse saka.

„Proč jste to psal?“ zeptal se.

„Aby matka neměla starost,“ řekl jsem mu.

„Kdo odeslal váš druhý dopis?“

„Erik Korkmasov.“

„Nevěříte NKVD?“ zeptal se zlověstně. „Nevěříte, že váš otec je zločinec?“

„Věřím NKVD,“ pravil jsem, „ale myslím, že v případě mého otce došlo k strašnému omylu. Teď je nové vedení. Snad by jeho případ mohli přezkoumat.“

Kapitán mi už nic neřekl a nařídil poručíkovi, aby mě odvedl. V další místnosti jsem čekal asi patnáct minut za poručíkova nepřetržitého dohledu, a pak vstoupil nějaký major, což tehdy byla u NKVD nejvyšší hodnost. Ten mi poručil, abych s ním šel zpátky ke kapitánovi. Tam přede mě po několika dalších otázkách položili čistý list papíru a nařídili mi, abych se dole podepsal.

Překvapeně jsem se zeptal proč, ale kapitána to rozzuřilo a křičel na mě, že se nemám vyptávat, ale plnit rozkazy. Podepsal jsem, jak mi řekli.

Major pak opustil kancelář a asi po deseti nepříjemných minutách, během nichž jsem stál před kapitánovým stolem, se vrátil s lidovým komisařem NKVD Lavrentijem Pavlovičem Berijou. Když Berija a další dva vysocí úředníci NKVD vstoupili, dostal jsem rozkaz, abych se postavil do pozoru.

Kapitán vyskočil.

„Soudruhu lidový komisaři,“ řekl, „vyslýchal jsem sedmnáctiletého syna nepřítele lidu Anatolije Michailoviče Granovského, zatčeného na Rudém náměstí pro špionáž a přípravu terorismu proti členům politbyra.“

Berija si mě beze slova přeměřil jako nějaký nový a poněkud obtížný druh hmyzu. Pokusil jsem se Berijovi vysvětlit, že to, co právě slyšel, je hrozná lež, ale sotva jsem otevřel ústa, kapitán rozkázal, ať zmlknu, a vyzval poručíka, ať mě vyvede ven. Pak jsme šli do mojí cely.

V cele jsem začal přemýšlet, co z toho může vzejít. Říkal jsem si, že určitě nikdo nevěří obviněním, která proti mně vznášejí. Když našli moje dopisy, musejí vědět, že jsem nevinný, protože ten, kdo má něco na svědomí, sotva půjde a dá se zatknout. Nečekal jsem, že se věci budou vyvíjet takhle podivně, a proto jsem si dělal starosti. Bál jsem se, že vyšetřovatelé NKVD, kteří našli dopisy, přinutili matku, aby připojila svoje jméno pod nějaké „prohlášení“ nebo něco podobného.

Se svými druhy na cele jsem o ničem nemluvil, protože je pořád stěhovali, a kromě toho jsem neměl ponětí, co jsou zač.

Téhož rána mě v doprovodu stráží odvedli na vnitřní dvůr, kde stála dodávka. Šlo o typ v Moskvě dost dobře známý, karoserii měl ze všech stran označenou nápisem „Chleba“ a sloužil k rozvozu chleba z pekáren do obchodů.

Zadní ocelové dveře se otevřely a já musel po třech schůdkách nahoru a dovnitř. Ihned mě zarazil prapodivný vnitřek. Byla to chodbička široká zhruba půl metru po celé hloubce nástavby, po obou stranách byly čtvery úzké dveře. Do jediných otevřených mě vmáčkli. Ocitl jsem se v ocelovém boxu až na samém konci auta, bez okna a světla. Jakmile jsem byl uvnitř, dveře se zavřely a já zůstal v naprosté tmě. Hmatal jsem kolem sebe a narazil na kovovou lavičku, jež trčela z jedné stěny. Posadil jsem se na ni. Po několika minutách jsem zaslechl zvuky, jež prozrazovaly, že do jiné maličké cely dávají dalšího vězně, a žasl nad důsledností opatření, zabraňujících tomu, aby jeden vězeň neviděl druhého. Můj otec mohl sedět vedle mne, a já bych o tom vůbec nevěděl.

Dodávka vyrazila. Asi po patnáctiminutové jízdě na chvíli zastavila a já zaslechl zvuk otevírané brány. Pak jsme kousek popojeli a opět zastavili. Slyšel jsem, jak se vyprazdňují boxy, jeden po druhém, ale nikdy dva současně. Pak přišla řada na mě, a sotva jsem vylezl, oslnilo mě silné elektrické světlo.

Když si moje oči jakžtakž zvykly, uviděl jsem, že jsme v rozlehlé hale s kachlovou podlahou a vysokým stropem. Byla asi třicet krát čtyřicet metrů velká a připomínala nádraží, ze kterého z nějakého záhadného důvodu zmizely koleje a nástupiště. Dvojice vojáků mě okamžitě hnala k jedněm rezavým dveřím. Otevřeli je a vstrčili mě dovnitř.

Byla tam malá místnůstka s příliš vysokým stropem, na němž jasně svítilo elektrické světlo. Všechny čtyři stěny a podlaha byly obložené bílými kachličkami a strop byl obílený. Žádná okna. Dveře hermeticky uzavřené, zvenku jsem nemohl slyšet žádné zvuky. Kromě podlahy jsem neměl na co si sednout, a tak jsem dvě, možná tři hodiny seděl na zemi. Pak přišli tři strážní a provedli prohlídku mých svršků, úplně stejně jako prve. A zas mi řekli, ať se po prohlídce osprchuji teplou vodou a zas mi nedali ručník, abych se do něj po koupeli utřel. Když jsem se vrátil do cely, měl jsem už přichystaný oběd – talíř fazolí a nějakou vodnatou šlichtu. To všechno leželo i se lžící na zemi. Stále jsem ještě nedokázal takové odporně vyhlížející jídlo sníst.

Později mě opět odvedli z cely a šli jsme chodbou a přes dvůr. Všiml jsem si, že se stmívá, takže v maličké holé cele jsem strávil asi deset hodin. Nyní mě umístili na celu číslo 245.

(10)     VĚZNICE BUTYRKA

Byla to velká cela, kterou už obývalo asi čtyřicet mužů. Vypadali tak zbědovaně a zchátrale, až mě zamrazilo.

Hned po odchodu strážných jsem se otázal, kde vůbec jsem, protože jsem o tom stále neměl nejmenší ponětí. Sdělili mi, že jsem v Butyrce. Když jsem se představil, někteří říkali, že znali mého otce. Všichni se dychtivě zajímali o všechny novinky a zahrnuli mě otázkami, na které jsem odpovídal, jak nejlépe jsem dovedl. Popsal jsem jim místo, odkud jsem právě přišel, a dověděl se, že šlo o hlavní rozmisťovací centrum, jemuž se říká „kotce“. Brzy do cely přinesli talíř, hrnek a lžíci a dozorce oznámil, že jsou moje.

Podél stěn stály postele s prkny co nejdál od sebe, prý proto, aby se na nich spalo co nejobtížněji a nejnepohodlněji. V záhlaví každého lůžka ležel srolovaný tenký slamník, který se směl používat jen mezi desátou večer a pátou ráno. Celu zamořoval odporný puch, a tak jsem se otázal, zda je někde poblíž otevřený odpad. Něco horšího, odpověděli a ukázali na velkou plechovou bednu na konci místnosti – latrínu. Řekli mi, že na záchody je vyvádějí jen dvakrát denně, a mezitím se musí používat bedna. Brzy mi sdělili, že podle pravidel cely budu jako nováček spát k latríně nejblíž.

Na konci místnosti byla dvě zamrzlá okna, zamřížovaná a opatřená všudypřítomnými obrácenými markízami. Naproti latríně byl radiátor, na vytopení místnosti zoufale nedostačující. Na vzdáleném konci uličky, tvořené řadou lůžek, stál dlouhý vysoký a úzký stůl, s vespod přitlučenými dvanácti přihrádkami na každé straně, určenými pro talíře, lžíce a hrnky vězňů.

Chvíli jsme si s několika dalšími sklíčeně povídali, většina však nedělala nic, dokud se dveře cely neotevřely a nevstrčili dovnitř kýbl s jídlem. Někdo vzal kbelík a s mikroskopickou přesností začal jídlo rozdělovat na všechny talíře. Měli jsme kroupovou kaši, stejně šedivou jako kýbl. Svíralo se mi srdce při pohledu na tyhle lidi, čekající se zatajeným dechem a hladovýma vlčíma očima, až se jídlo rozdělí. Nikdo se nesměl dotknout talíře, dokud se všechno nerozdělilo a dokud nebylo zřejmé, že příděly jsou stejné. Hned nato se muži doslova vrhli na talíře a hltavě jedli.

Jeden či dva však stáli, zírali do svých talířů a rozhlíželi se kolem sebe. Čekali, až někdo dojí a nakrmí je, protože se nemohli najíst sami. Takto bylo více či méně postiženo několik lidí, někteří měli zlomenou pravou ruku a někteří obě. Zranění jim způsobili vyšetřovatelé v Butyrce. Jeden z těch lidí stál vedle mě, a tak jsem vzal jeho lžíci a nabídl mu, že ho nakrmím. Zeptal se mě, proč se napřed nenajím. Řekl jsem mu, že nespěchám. Když byl jeho talíř prázdný a očividně měl ještě hlad, dal jsem mu ještě polovinu ze svého. Stále jsem ještě jaksepatří nevyhladověl.

Většina mužů měla rozedrané šaty na způsob zimního oděvu ruských dělníků, sestávající z prošívané vatované vložky, přistehované k lacinému svrchnímu oděvu, aby se nevytahovala a neshrnovala. Nosila se přímo na holém těle, a na nohy se k tomu bez ponožek obouvaly z lýka pletené vesnické láptě. V takovémhle oblečení člověk v zimních měsících nutně trpěl strašlivou zimou.

Na záchod se pochodovalo hned po večeři. Jakmile dozorce zařval na vězně, ať se seřadí, hned vytvořili v uličce podél postelí dvojřad. První dva popadli latrínu a ostatní se řadili za nimi. Dohromady jsem napočítal třicet sedm mužů. Podle počtu přihrádek pod stolem jsem ovšem usuzoval, že cela byla určena pro dvacet čtyři. Jakmile zaslechli, že dozorcův klíč udeřil o přezku opasku a vzápětí rachotí v zámku, hned dali všichni ruce za hlavu, první dva stejným způsobem dali za hlavu ruku, kterou měli volnou. Pak jsme pochodovali ven, jeden dozorce šel vpředu a druhý na konci, s odjištěnou puškou.

Jakmile jsme dorazili na místo, dvojice s latrínou začala ocelovou bednu horečně čistit pískem z krabice v koutě. Všichni ostatní se soustředili na tahanici o osm kohoutků a osm latrínových kójí, a ti, na které se nedostalo, na ostatní pokřikovali, ať si pospíší. Některým bylo i s tímhle potřeba pomoci stejně jako s jídlem.

Na celou toaletu jsme měli deset minut. Po vypršení času jsme pochodovali zpátky do cely, která po silném světle na latrínách vypadala se svými dvěma mizernými žárovkami, tmavozelenými stěnami a tmavošedým stropem jako temná komora.

V cele mi řekli, že než si lehneme, musíme počkat na večerní kontrolu. Podle řádu ji měl vykonávat správce věznice, ale ve skutečnosti ji prováděl některý z jeho zástupců.

Všichni stáli u nohou svých postelí, aby ulička zůstala volná. Jeden vězeň, „kápo“, stál připravený u dveří. A už jsme slyšeli třískání dveří a štěkání povelů, jež se ozývaly asi v pětiminutových intervalech. Pak přišla řada na nás a „kápo“ zavelel: „Pozor!“

Dveře se otevřely a vstoupil četař státní bezpečnosti, vzpřímený a pyšný jak páv, v krásně vyžehlené a novotou zářící uniformě a s botami nablýskanými jako mosazné zrcadlo. „Kápo“ podal hlášení:

„Občane zástupce správce věznice. Přítomno všech třicet sedm vězňů. Nemocní žádní.“

Četař rychle prošel uličku, podíval se na okno, vrátil se zpátky a vyšel z cely, načež se dveře zabouchly.

Asi půl hodiny jsem pak seděl na posteli, než se otevřelo okénko dozorčího a my dostali rozkaz zalehnout. Rozbalili jsme matrace a lehli si, s nohama ke zdi a s hlavou do uličky, aby nás dozorce mohl špehýrkou snáze kontrolovat. Také světla pro lepší kontrolu svítila celou noc. Matrace byly velmi tenké a úzké, kratší než metr dvacet, sahaly tak od hlavy ke kolenům. Polštáře jsme neměli. Přikrývky také ne. Začala mi být zima. A to jsem měl tlusté tepláky, takže si neumím představit, jak se cítili ti, které zatkli v létě a pořád chodili ve zbytcích letního ošacení.

Nakonec jsem usnul, ale nespal jsem bez přerušení. Dvakrát nás probudil příchod stráží pro vězně k výslechu. Jeden z nich se vrátil strašně zmlácený a zkrvavený. Doplazil se na sousední postel, a sotva se dveře zavřely, ostatní vězňové mu trochou pitné vody jakžtakž omyli rány a pohmožděniny. Pak se vrátili zpátky na svá místa a muž netečně ležel a jen tu a tam kašlal a plival na podlahu krev.

⁎   ⁎   ⁎

Goroděckému, jak se ten člověk jmenoval, bylo mezi osmatřiceti a čtyřiceti lety a členem strany se stal už v roce 1924, tedy po Leninově smrti a když se Stalinovi podařilo zdiskreditovat Trockého. Jinými slovy, vstoupil do strany v době, kdy legální opozice už definitivně patřila minulosti.

Dostal se dost vysoko a před zatčením zastával v lidovém komisariátu oceánské flotily funkci šéfa odboru stavby lodí.

Sebrali ho bez varování v červenci 1936 přímo v jeho kanceláři a ani mu nedovolili rozloučit se se ženou a převléci si bílé letní šaty. Za dva a půl roku, které strávil v moskevských věznicích, zbyly z jeho oděvu cáry, a nakonec dostal „státní ošacení“ – konopné kalhoty, vatovaný kabát a slaměné střevíce.

Byl velmi pohublý a shrbený a vypadal mnohem starší. Na jeho smrtelně bílé pokožce se vyjímaly dvě tmavé skvrny. Ustavičně kašlal a často dávil krev.

Když ho poprvé vyšetřovali, četař státní bezpečnosti, který řídil proces, po něm chtěl, aby sepsal svůj životopis až do dne zatčení. Ten pak měl podepsat. O několik dní později ho znovu zavolali a ukázali mu strojopisnou kopii jeho životopisu a žádali, aby ji podepsal. Jenže on si ji napřed přečetl. Zjistil, že kromě toho, co napsal, bylo několik věcí přidáno: „Přiznání“, že se v roce 1933 přidal k Trockého opoziční organizaci a že aktivně spolupracoval s německou tajnou službou. Podle tohoto životopisu měl plnit německé rozkazy a sabotovat stavbu několika lodí, takže při spuštění by se projevily závady, kvůli nimž by nebyly schopné vyplout na moře.

Goroděckij se podíval na usmívajícího se vyšetřovatele a odmítl podepsat. A tak zavolali tři čekisty, kteří Goroděckého zbili pažbami pušek a gumovou hadicí. Ruce mu připevnili k podlaze a do masa prstů pod nehty mu vráželi gramofonové jehly. Pak ho někdo kopnul do rozkroku a Goroděckij ztratil vědomí.

Poslali ho do nemocnice v Butyrce. Ošetřující lékař obdržel příkaz dát ho dohromady pro další výslechy. To byl doktorův hlavní úkol a ten musel splnit i na úkor řádné zdravotní péče. A tak Goroděckého vykastroval, dal mu několik posilujících injekcí, postavil ho na nohy a za necelé dva týdny ho poslal zpátky.

Znovu mu dali k podpisu falešné prohlášení, což zase s fanatickou rozhodností odmítl. Znovu ho bili a řekli mu, že pokud bude dělat problémy, jeho těhotná žena okamžitě skončí ve vězení.

Goroděckij byl zbitý a na dně, ale zachoval si naprosto výjimečnou odvahu a sebeúctu.

Zakrátko Goroděckého ženu zatkli a požadovali, ať podepíše dokument, který jejího muže obviňoval ze špionáže a sabotáže proti režimu. Téměř šílená strachy odmítla, že o ničem neví. Pak ji přivedli k manželovi a oběma naposledy nařídili, aby každý podepsal své prohlášení. Oba apaticky odmítli.

Pak do místnosti přišli čtyři muži a dva z nich Goroděckého drželi tak pevně, že se nemohl hýbat, zatímco druzí dva popadli jeho ženu a smýkli s ní na podlahu. Goroděckij křičel, marně, zatímco oni ji vytrvale kopali a bili. Nakonec strašně zaúpěla a muži poodstoupili, protože se něco stalo. Na studenou podlahu vyšetřovací místnosti porodila mrtvé dítě a Goroděckým cloumaly a dusily ho návaly bezmocného vzteku, nenávisti a žalu. Jeho ženu brutálně odvlekli do nemocnice.

Goroděckij mi řekl, že nepodepsat ty lživé papíry se mu stalo článkem víry, protože představovaly poslední nitku, která ho poutala k civilizovanému životu. Svou ženu neviděl přes rok a momentálně se sotva dá zjistit, kde je. Oba vytrpěli nevýslovné krutosti z rukou stráží, ale jejich rozhodnutí zůstalo pevné.

Když jsem ho poznal, měl už za sebou šestnáct hospitalizací a byl přesvědčen, že mu zbývá jen pár měsíců života. Byl to výrazný středoruský typ, plavovlasý, s kulatým inteligentním obličejem, a jeho tichá a tlumená řeč prozrazovala, že je vzdělaný. Říkal, že ho mrzí, že spí tak blízko mě, a radil mi, ať spím s hlavou otočenou na druhou stranu, abych nedýchal vzduch, který prošel jeho nemocnými plícemi.

(11)     KAPITÁNŮV PŘÍBĚH

Kromě Goroděckého a mne už na naší cele všichni podepsali „plné doznání“, ať už před, nebo po zatčení manželek.

Zkraje dubna přišel nový vězeň. Ačkoli byl v naší cele nováčkem, ve vězení pobýval už od začátku roku 1937. Pocházel z Ázerbájdžánu a jmenoval se Midžanov. Zeptal jsem se ho, jestli se během svého věznění nedostal do kontaktu s mým otcem. Tiše mi sdělil, že otce viděl v prosinci minulého roku v cele 172 tady v Butyrce. Dokonce popsal oblečení, které měl otec na sobě a které bylo stejné, jako to, co měl v den zatčení, a tak jsem věděl, že nedošlo k mýlce.

Jakmile jsem to uslyšel, něco se ve mně uvolnilo, běžel jsem ke dveřím cely a bušil na ně pěstmi. Ostatní vězňové se mě snažili zadržet a křičeli, ať neblázním.

Přišel dozorce a vytáhl mě na chodbu. Na nic se mě neptal, ale spolu s kolegou mi uštědřili několik bolestivých ran pažbou pistole a strčili mě zpátky do cely. Já byl ale odhodlán dosáhnout svolení vidět se s otcem, který je možná ve stejném vězení. Znovu jsem zabušil na dveře.

Tentokrát mě dozorci odtáhli na záchody, kde mě tloukli, dokud jsem neomdlel. Vylili na mě vědro vody a přivedli mě k vědomí, ale zároveň mi promáčeli šaty a nechali mě, ať se třesu zimou. Když jsem se postavil, zavedli mě k jednomu z pomocníků správce věznice. Zeptal se, co se stalo, a já naléhavě žádal o svolení vidět otce. O Midžanovovi jsem se nezmínil, protože jsem tušil, že bych mu způsobil potíže, ale naléhal jsem velice vytrvale.

Krátce mi sdělili, že pokud ještě ztropím výtržnost, půjdu na samotku. Už jsem slyšel, co to znamená. Samotky byly svislé kamenné rakve, kde člověk neměl místo, aby si mohl sednout či lehnout a musel jen vzpřímeně stát. Odvedli mě zpátky do cely.

Když jsem se vrátil, Midžanov mi řekl, že otce přinutili podepsat „přiznání“, že byl německý špion a že plnil rozkazy, jak sabotovat práci Vorošilovova chemického kombinátu a podniku železničního stavitelství, jež řídil před zatčením. Když jsem se zeptal, jak se mu dařilo, Midžanov vyhýbavě odvětil, že dobře. Věděl jsem, že to není pravda.

Midžanov si asi uvědomil, že udělal chybu, když mi o setkání s otcem řekl, a pak už se tomu tématu vyhýbal.

O pár dní později jsme do cely dostali nováčka. Při příchodu se choval tak nervózně a váhavě, že ho stráže musely postrčit přes práh, a ještě když se za ním zavřely dveře, stál celý roztřesený a rozhlížel se kolem sebe se zvláštní ustrašenou obezřetností. Byl oblečený do čisté, bezvadně střižené vojenské uniformy z prvotřídního materiálu s jakoby jezdeckými kalhotami a měl také nablýskané, i když umazané vysoké boty. Ti z nás, které ještě neopustila normální lidská zvědavost, si ihned všimli, že je to vysoký důstojník NKVD. Z uniformy měl odstraněné všechny hodnostní i jiné insignie, avšak na jejich místech zůstaly stopy, zřetelné téměř jako insignie samotné. Navíc malinově zbarvený okraj lemování límce a konců manžet a také stejně zbarvené pruhy po stranách kalhot ihned prozrazovaly příslušnost k NKVD, stejně jako silueta spirálovitě se svíjejícího hada probodeného dýkou, odznaku NKVD. Kvalita jeho uniformy a vysoké boty dokazovaly, že určitě zastával vysoký post.

Několik minut jsme se na něho tiše dívali, měřili si ho pohledem a žasli, že vidíme někoho od NKVD v takovém postavení. Najednou se někdo začal posměšně, kdákavě chechtat.

„Koukejme se, jaký pěkný ptáček k nám vletěl do klece.“

„Jaká čest, soudruhu čekisto,“ skřehotal další, „že jste si nás vybral za sousedy.“ A dva nebo tři se smáli přímo do čekistovy bledé vyděšené tváře.

Avšak Midžanov a pár dalších se postavili na nováčkovu stranu a vyzvali ho, ať jde k nim a posadí se. Pomalu přistoupil a Midžanov mu nabídl trochu vody, kterou mlčky, ale vděčně přijal.

Bylo mu okolo třiceti a představil se jako Salamov. Ti, kdo se k němu právě zachovali přátelsky, jej brzy přemluvili, aby nám vypověděl svůj příběh a řekl, jak došlo k jeho zatčení.

Prý byl v době, kdy Jagodu odstranil jeho nástupce Ježov, četařem státní bezpečnosti ve známém kavkazském lázeňském městě Kislovodsku. Většinu vyšších důstojníků NKVD okamžitě po Ježovově nástupu k moci pozatýkali, včetně Salamovova nadřízeného, na jehož místo pak Salamov postoupil. Přitom dostal příkaz provést v okrsku intenzivní čistku a pozatýkat co nejvíc nepřátelů lidu. Protože už s takovými úkoly měl zkušenosti, uvěznil skoro všechny vůdčí členy Kislovodské obce včetně lékařů ze sanatoria, a s použitím metod, které jsme už znali, jich stovky usvědčil jako „nepřátele lidu“. Plně si uvědomoval absurditu svého počínání, avšak věděl, že pokud zakolísá, bude zlikvidován. Jeho nadřízení od něho vyžadovali zvýšené úsilí a až stovku zatčení v okrsku. Podařilo se mu vyhovět jim a za rok to dotáhl na kapitána státní bezpečnosti. Za horlivost při plnění služby ho vyznamenali Řádem rudého praporu a čekistickou čestnou medailí. Toto vyznamenání se v některých kruzích těšilo větší vážnosti než Leninův řád a bylo vyhrazeno pro členy NKVD.

Tehdy Salamov považoval své postavení za stabilní a měl za to, že ho čeká velká kariéra. Ve všech směrech znásobil své úsilí, aby se ještě víc vetřel do přízně svých představených. Pak najednou přišlo sesazení a likvidace Ježova. Jeho nástupce Lavrentij Berija dodržel tradici sesazení a likvidace všech nejbližších a nejspolehlivějších pomocníků svého předchůdce. Odstraňoval je jednoho po druhém, až přišla řada i na Salamova. Poslali ho rovnou do Butyrky.

Řekl, že nevěděl, proč vedení žádá likvidaci tolika lidí pouze proto, že potenciálně mohli kritizovat režim. Jedno mu však bylo vždycky jasné: Kritika politiky vedení není jeho věc a znamenala by jeho konec. Pokud by mu nějaké skrupule bránily plnit instrukce, okamžitě by narazil a jeho místo by zaujal někdo efektivnější, takže by ničemu dobrému neposloužil.

Ve svém nynějším postavení neměl žádnou naději. Byl si jist, že ho nenechají naživu.

Tiše jsme ho poslouchali, dokud neskončil, a pak jsme o jeho příběhu diskutovali až do odchodu na záchody. Ti, co ho popichovali a tropili si z něho žerty, chtěli, ať hned od začátku nese a čistí železnou latrínu, kterou jsme měli v cele, ale ostatní nedovolili porušit pořádek a řekli, že na něho také přijde řada. Měl však spát nejblíž k tomuhle hroznému zařízení cely, protože byl nováček. Nějakou chvíli po návratu do cely si Salamov chtěl do latríny ulevit, ale ti, co v něm viděli nepřítele na život a na smrt, mu v tom bránili, aby mu ještě víc přitížili. Midžanov je však káral a ptal se, jak můžou považovat za nepřítele někoho, kdo byl uvržen mezi ně, aby s nimi sdílel jejich bídu. Kdyby se ukázala pravda, nebyl by nikdo z nás vinen, a přesto bychom byli vinni všichni. Někteří z nás nadávali do zrádců bývalým soudruhům, které zavřeli před námi a kteří jsou teď v tomhle špinavém vězení zase našimi soudruhy, takže jak někdo z nás může mluvit o spravedlnosti?

Všiml jsem si, že Salamov se od nás lišil především v jedné věci. Nebyl ještě tělesně ztýrán a duševně otupělý jako skoro polovina obyvatel cely, a přesto jeho duševní rozpoložení připomínalo zlomeného člověka. Všichni jsme stále ještě měli alespoň nějaké světélko naděje, že vězeňskou noční můru přežijeme. Myslím, že tato naděje pro některé znamenala jedinou věc, která je ještě držela při životě. Salamov však žádnou neměl. Zeptal jsem se Midžanova a Goroděckého na jejich mínění a Goroděckého odpověď mrazila jako smrt.

„Byl v NKVD, kamaráde,“ řekl. „Ví, jak je pošetilé, jak je dětinské doufat v něco, co se nestane. Nejde tu o žádnou vinu nebo nevinu. Už ho nepotřebují, a proto musí zemřít.“

Někteří ženatí muži se začali Salamova vyptávat, zda se s ženami vězněnými NKVD zachází brutálně a zda je znásilňují, a zda on sám někdy něco takového udělal. Měl z nich trochu nahnáno, ale postavil se jim vcelku zpříma a na chvilku se zamyslel. Řekl, že když se ho takhle ptají, je to jako by se ptali člověka uskutečňujícího program kolektivizace, zda se před konfiskací rolníkových statků ujistil, že dotyčný rolník je kapitalista.

„Copak někteří z vás nepřímo nedohlíželi na zabavení jediné krávy rolnické rodiny, ačkoli dobře věděli, že vlastnictví jedné krávy ještě z člověka nedělá kapitalistu? Řekl bych, že nejspíš ano. A proč? Protože jste chtěli být důkladní, nebo jste se chtěli vyhnout kritice za malou důkladnost.

Kdybych vám řekl, že jsem nikdy neznásilnil ženu, nevěřili byste mi, i kdyby to byla pravda. A není to pravda. Přiznávám, že někdy jsem to dělal, protože jsem chtěl. Mnohokrát jsem to však dělal, protože jsem musel být krutý. Podřízení vždycky člověka sledují a každý náznak soucitu či shovívavosti přináší problémy.“

Hovořil velice tiše a věcně a na ostatní to proti jejich vůli zapůsobilo.

„Jste ženatý?“ otázal se jeden.

„Ano.“ Pomalu přikývnul. „Mám ženu a malého syna.“

„Nu,“ zvolal někdo s drsným úsměškem. „Snad je to spravedlivé. Co myslíte, soudruhu čekisto, je teď v bezpečí?“

„Nepochybuji o tom,“ řekl klidně Salamov, „že ji moji podřízení už mnohokrát znásilnili a že to ještě mnohokrát udělají – pokud je ještě naživu. Jediný, kdo snad dosud žije, je můj synek, a žít bude jen tehdy, když nebudeme vzdorovat ničemu z toho, co s námi chtějí udělat. Pokud jde o mě…“ Odmlčel se. „Budu na něho pamatovat a udělám všechno, co budou chtít.“

Když to řekl, nenašel se mezi námi žádný špinavec, aby se mu posmíval nebo aby ho popichoval.

Zeptali jsme se, zda ví, jak přesvědčují lidi, aby se v nabitých soudních síních „přiznávali“ a nevyužili publicity.

„Na to je spousta způsobů,“ řekl, „a velice záleží na tom, o koho se jedná. Někteří idealisté se dají přesvědčit, že už je nikdo nepotřebuje a že zájmům své vlasti nejlépe poslouží tím, že takhle zmizí. S většinou je to ale těžší a je třeba nutit je násilím, obvykle tak, že se jim vezme veškerá naděje, že někdy dosáhnou spravedlnosti, nebo že se jim pohrozí zabitím ženy a dětí. Někdy se používají drogy, a někdy za skutečného vězně u soudu dokonce mluví náhradník. U jednoho případu, požadovali veřejné přiznání k velezradě. Tomu člověku řekli, že pokud vše neudělá přesně tak, jak bylo domluveno, roztříští jeho malému synovi hlavu. Ten člověk zřejmě nevěřil, že to myslí vážně, a neudělal, co mu řekli. A tak popadli jeho syna za nohy a rozbili mu hlavu o zeď.“

Salamov nás upozornil na jeden praktický aspekt sovětského práva. Podle zákona smí být občan Sovětského svazu zbaven svobody za nějaký specifický zločin a na příkaz veřejného žalobce, podle jehož pokynů pracuje NKVD. Jenže veřejného žalobce ve skutečnosti plně kontroluje NKVD. Každý obviněný má právo na obhajobu kvalifikovaným obhájcem, jenže všechny obhájce instruuje NKVD, jak mají „obhajobu klienta“ vést. Kudy pak z toho ven?

Pro Salamova si přišli hned o půlnoci. Byl tak nervózní, že neovládal třesoucí se ruce a sotva si dokázal zapnout boty. Všichni jsme to viděli, ale nemyslím, že by někdo pocítil zadostiučinění. Chápali jsme, že tenhle Salamov, jakkoli bezohledný, byl jen maličkým šroubkem v obrovské gilotině.

Nikdy jsem už o něm neslyšel.

(12)     VYŠETŘOVÁNÍ

O pár dní později mi nařídili, rovněž kolem půlnoci, abych vstal a šel s dozorcem do vyšetřovací místnosti.

Vyslýchající poručík státní bezpečnosti vypadal spokojeně. Mluvil se mnou velice zdvořile.

„Posaďte se prosím, občane Granovskij,“ řekl.

Podal mi pět stránek psaných strojem s hlavičkou „Zpráva o výslechu obviněného A. M. Granovského“ a datum 30. ledna 1939. Bylo to datum mého prvního výslechu v budově NKVD. Když jsem ty papíry přečetl, viděl jsem, že je připsáno několik otázek, které jsem tehdy nedostal, a také odpovědi na ně, které jsem určitě neřekl. Podle toho papíru jsem se dopustil špionáže proti sovětským představitelům s cílem zjistit, kdo a jak střeží členy politbyra, kterých ulic vláda používá coby průjezdní trasy a v jakých typech aut jednotliví členové politbyra jezdí. Tyto informace jsem měl vyhledávat a shromažďovat při přípravě teroristických útoků na životy členů politbyra. Text uváděl, že jsem byl zatčen při pečlivém sledování pohybu členů politbyra z Kremlu a do Kremlu. Uváděl, že jsem se ve všech bodech přiznal při prvním výslechu a jsem proto obviněn z protisovětské činnosti podle paragrafu 58 sovětského trestního zákoníku.

Dole na prvním a posledním listu protokolu stál můj podpis, který jsem musel napsat na čistý arch papíru při prvním výslechu.

Když jsem ten zajímavý dokument dočetl, vyšetřovatel mi nařídil, ať podepíšu každou stranu zvlášť. Já se samozřejmě ohrazoval a snažil se vysvětlit, že i na poslední stranu přišel nejprve podpis, a až potom text. Chladně mi odpověděl, že lžu, a řekl, že jestli nechci podepsat, jako jsem podepsal poslední stranu, najdou už způsob, jak mě přinutit. I když jsem se bál, trval jsem na svém. Pak vyšetřovatel stisknul knoflík na stole a do místnosti vstoupil další poručík NKVD. Přistoupili ke mně a začali mě bít tak brutálně, jak mě ještě nikdy nikdo nebil. Kopali mě, šlehali gumovou hadicí a tloukli obuškem a železnou tyčí.

Na Západě málokdo ví, co to je být úplně zbitý. Jednou vás udeří, a vy zatnete zuby a přísaháte si, že nebudete křičet a neukážete, jak to bolí. Bijí vás ale dál a dál, upadnete, začne vám téct krev a všude jste strašně ztlučení a skoro bez sebe, a už nemáte zuby zaťaté, čelisti povolí a… křičíte. Snažíte se uhýbat ranám, odplazit se, chránit se, ale vaše svaly už nereagují jak mají. Strašně trpíte a každá další rána je horší než předešlá.

Když skončili, nedokázal jsem bez pomoci stát, ale papíry jsem nepodepsal – zřejmě bych to ani nedokázal. Strčili mě zpátky do cely. Bití trvalo skoro hodinu.

Když jsem se trochu vzpamatoval, moji spoluvězňové mi dali radu. Řekli mi, že jsem ještě mladý. Když podepíšu, co chtějí, a nebudu dělat potíže, dostanu tak deset let na Sibiři. Ani ne ve třiceti letech budu venku. Když ale odmítnu, nakonec mě zmrzačí, o tom jsem se mohl přesvědčit na vlastní oči. Myslel jsem na Goroděckého. Pro něho bylo odmítnout „doznání“ mnohem těžší než pro mě a já ho nesmírně obdivoval. Přemítal jsem, zda dokážu vydržet.

Na spoluvězních jsem často pozoroval cosi divného. I když zanevřeli na svůj osud, nebyli tak žlučovití, jak by se dalo čekat. Všichni stále jako by měli neurčitou, houževnatou naději, že jednoho dne budou svobodní a zase se vrátí na výsluní. Nikdy otevřeně nekritizovali stalinský režim a to, co se jim přihodilo, se nepřesvědčivě snažili obhajovat. „Když se kácí les, lítají třísky,“ říkali.

⁎   ⁎   ⁎

V Butyrce jsem už strávil dva a půl měsíce a z toho monotónního, ponižujícího a nelidského života, jaký jsme vedli, jsem už byl strašně unavený. Den co den stejný chvat k latrínám a vodovodním kohoutkům, hltání bídného jídla a odchody na denní vycházku, jež střídala dlouhá období naprosté nečinnosti.

K denní vycházce nás vodili na dvorek, obklopený ze tří stran červenou cihlovou zdí a z čtvrté strany zdí vězení. Dvorek byl vyasfaltovaný. Na zemi byly namalované dvě elipsy, jedna uvnitř druhé, takže vymezovaly asi metrový pruh asi s padesátimetrovým obvodem. Zde se všichni obyvatelé cel procvičovali v pomalé chůzí mezi elipsami, každý den deset minut, sledovaní pozornýma očima strážných na plošinách ve čtyřech rozích dvora. Vzhledem k velkému počtu vězňů, kteří se denně měli procvičit, postupně jedna cela za druhou, byl dvůr využíván nepřetržitě od šesti hodin ráno do osmi večer, a my nikdy nevěděli, v kterou denní dobu nás vyvedou na vycházku. Z naší cely jsme slyšeli, jak chodí jiní vězňové, a někdy jsme slýchali kroky nepochybně ženské. Při každé vycházce nám četli stejná pravidla a tresty za jejich porušení. Museli jsme chodit ve dvojicích bez zastávky s rukama za zády a s očima upřenýma na šíji muže před námi. Nesměli jsme vybočit z eliptické dráhy vymezené dvojicí bílých pruhů, a to ani dovnitř, ani ven, a museli jsme být zcela tiše. Při neuposlechnutí jakéhokoli z těchto pokynů měli strážní právo nás na místě zastřelit. Někdy jsme slýchali výstřely, ale nikdy jsme se nedověděli, co se stalo.

V nejchladnějším období roku od prosince do března mnoho vězňů nemohlo na vycházku, protože neměli teplé oblečení ani obuv. Tihle lidé se každý rok po čtyři měsíce vůbec nedostali na čerstvý vzduch.

Velké trápení jsme měli se špinavými šaty. Převlékat se mohl jen jeden z nás, nějaký Schauer z maďarské komunistické strany, který měl přikrývku, náhradní spodní prádlo a dvě pyžama. Někteří naproti tomu nosili stejné šaty přes dva roky.

Každé tři týdny však přicházel den, na který jsme se všichni těšili. V ten den jsme měli povolenou lázeň. I když to ve skutečnosti obnášelo polévání se horkou vodou za pomoci plecháče, mohli jsme se aspoň trochu umýt.

Seřadili jsme se v cele a dozorci nás prohledali, aby měli jistotu, že si do umývárny nebereme nic než kousek mýdla. V umývárně jsme se měli svléknout a šaty, jež jsme si nesměli prát, odevzdat službě, která je odnesla do dezinfekční místnosti, kde je vystavili silnému žáru. My se zatím měli umývat a prát si drobné kousky šatstva, jejichž vyprání jsme považovali za nutné, přestože jsme si je pak museli obléknout mokré. Umývárna byla příliš malá pro tolik lidí, takže jsme se nemohli všichni umývat najednou. A navíc ještě než svou očistu provedli zdraví, bylo třeba pomoci zmrzačeným a chromým. Osazenstvo cely pro sebe mělo necelou hodinu. Nakonec jsme dostali zpátky dezinfikované, i když stále špinavé šaty, abychom si je oblékli na čistá mokrá těla. Přes všechny tyhle nepříjemné stránky jsme se na den očisty vždy těšili.

Pokaždé když jsme vpochodovali zpátky do cely, našli jsme ji úplně vzhůru nohama po prohlídce dozorců, kteří hledali, co by mohlo být do cely propašováno, bez ohledu na to, že to bylo málo pravděpodobné.

Vězňové bývali nesmírně vynalézaví a improvizovali se všemi možnými věcmi, aby nahradili, co ztratili nebo co jim někdo ukradl. Knoflíky se dělaly z kuliček chleba, jehly ze sirek, nože z hřebíků broušených o kamennou podlahu. Právě nožíky byly přísně zakázané, protože s takovým nožíkem si člověk mohl podřezat žíly na zápěstí a spáchat sebevraždu.

V jedné věci úředníci Butyrky jednali dost poctivě. Bylo to doručování peněz či spíše poukázky na peníze, které vězňům posílali příbuzní. Maximum, které se smělo vězňovi poslat za jeden měsíc, dělalo padesát rublů, ale ve skutečnosti jen šťastlivci mohli počítat až s padesáti rubly jednou za dva či dokonce tři měsíce. Já nikdy neměl nic. Vězňové nikdy zaslané peníze neviděli, ale každý, kdo peníze obdržel, byl o tom zpraven s dotazem, co za ně chce koupit ve vězeňském obchodě, kde mu na jeho jméno otevřeli účet. Vězeňský úředník přijímající objednávky chodil pouze v pátek, kdy se obvykle našlo čtyři až pět mužů, co měli v obchodě účet. Ti dostali seznam věcí, které si smějí zakoupit: cigarety, zápalky, mýdlo, černý nebo bílý chleba, sýr, salám, sladkosti, cukr nebo suchary – všechno v mizerné kvalitě, zato drahé. Za padesát rublů se tehdy dalo pořídit například pětatřicet kilo bílého nebo pětasedmdesát kilo černého chleba, pět kilo cukru nebo tisíc dvě stě padesát cigaret.

Odevzdaly se objednávky a když byl nákup doručen, vězňové všechno dali na stůl na hromádky a každá hromádka se rozdělila na tolik stejných dílů, kolik bylo lidí v cele. Nezáleželo na tom, jestli někdo obdržel jediný rubl nebo pravidelně každý měsíc dostával padesát, podíl z každého nákupu měl stejný jako kterýkoli jiný vězeň. Jen jednou jsem byl svědkem, že nový vězeň si z něčeho vzal větší díl, protože se to kupovalo za jeho peníze, a tři dny se k němu ostatní chovali, jako by neexistoval. Nakonec se veřejně omluvil a přísahal, že bude dodržovat pravidla a už nikdy se nedopustí takového sobectví.

V Butyrce byla knihovna, kterou nejspíš zaplnili dávno před revolucí, protože všechny knihy, které si našly cestu do naší cely, byli notně ohmataní a oslíma ušima opatření klasikové. Jednou měsíčně do cely přišel dozorce s deseti či patnácti knihami a odnesl si ty, které tam nechal před měsícem. Knihy jsme všichni četli náruživě, a nezáleželo na tom, zda je napsal Balzac, Hugo, Goethe či Tolstoj, ani na tom, zda jsme je už četli. V knihách jsme se snažili alespoň na chvíli najít zapomnění. Dávaly nám tichý a prchavý pocit svobody a zprostředkovanou radost z krás života. Jenže pocit ztráty byl po dočtení knihy ještě horší.

(13)     ODVOLÁNÍ K BERIJOVI

Dvacátého dubna večer mě zavolali a řekli, že si mám vzít věci a jít s dozorcem. Všichni vězňové se shlukli kolem mě a naléhali, ať nekladu odpor a zůstanu pokud možno naživu, že za pár let se to možná obrátí k lepšímu. S pocitem zvláštního smutku jsem se s nimi rozloučil a šel pryč. Po projížďce v „pekařské dodávce“ mě doručili do Ústředního vězení NKVD SSSR, známého pod názvem Lubjanka, kde mě prohledali a jako obvykle nařídili, ať se osprchuji horkou vodu. Pak mě zavedli k výtahu a vyvezli nahoru.

Když jsme vystoupili na odpočívadlo, překvapilo mě, že je kolem všechno čisté a uklizené. Přes odpočívadlo mě vedli pár kroků do cely. A zase jsem užasl. Místnost působila příjemným a světlým dojmem a podlahu pokrýval koberec a na třech postelích ležely pružné matrace.

Celu obývali dva muži, z nichž jednoho jsem dobře znal. Býval šéfem oddělení stavebních materiálů lidového komisariátu těžkého průmyslu, jenž sehrál významnou roli v industrializačním programu Sovětského svazu. Jmenoval se Šatov. S jeho dcerou Zinaidou jsme ve škole hodně kamarádili.

Druhý muž byl profesor botaniky a mikrobiologie a člen Akademie věd SSSR. Teď ho obvinili z terorismu. Mohlo mu být kolem sedmdesáti let.

Nemohl jsem se vzpamatovat z překvapení nad zařízením cely a měl jsem pocit, jako by teplo a komfort prosakovaly do hloubi mé bytosti a ovládaly mou vůli. Toužil jsem rozkošnicky se natáhnout, čistý a uvolněný, na měkkou postel a zvolna na ní příjemně usínat. Moji spoluvězni mi však řekli, že tento druh místností je jen dalším nástrojem NKVD, aby se vězeň stal povolnějším během dalšího vyšetřování. Po měsících strávených v holé, studené a ponuré cele, které jsme všichni měli za sebou, nabídli vězňům pocit určitého pohodlí. A když se pak vězeň přiznal, směl v podobné cele strávit zbytek vězeňských dní, pokud nebyl popraven nebo poslán na Sibiř. Někdy se člověk nechal přesvědčit a jako Ezau vyměnil svůj život za něco triviálního, co momentálně potřeboval, třeba za třicet dní a nocí v takovéto cele.

Dověděl jsem se, že s příznivým dojmem z cely kontrastují zdejší výslechy, jež jsou výjimečně kruté. Pokud nebudu spolupracovat, musím být připraven na útrapy dlouhého tělesného mučení.

K jídlu jsme už neměli nepojmenovatelnou kaši jako v Butyrce, ale masitý pokrm, jemuž předcházela polévka. Každý den nás na deset minut „venčili“, jak jsem to už zažil, ale ne na dvoře. Tady to probíhalo na střeše, na malém prostranství obklopeném zdí, takže jsme viděli jen oblohu. Zřetelně jsme však mohli slyšet dopravní ruch dole v ulici, a já si vždy uvědomil, že stěží pět set metrů odtud je pokoj, v němž bydlí moji blízcí. Sotva pět minut chůze!

Obýval jsem tu celu tři dny a pak mě odpoledne zavolali k výslechu. Uzavřeným výtahem mě vyvezli do jednoho z vyšších pater a zavedli do vyšetřovací místnosti. Postávalo tam pět mužů a za stolem, na němž leželo několik gumových hadic a železných tyčí, seděl ten poručík státní bezpečnosti, který vedl můj poslední výslech. Sotva jsem vešel, rozkřikl se:

„Poslyš! Přivedli jsme tě, abys ty papíry podepsal a nepřipravoval nás o čas.“

Postrčili mi lejstra k podpisu. Pero leželo na dosah mých prstů, ale přinutil jsem je, aby se nepohnuly.

„Stejně to máš jedno, jestli podepíšeš, nebo ne,“ pronesl poručík netrpělivě. „Beztak tě nadosmrti pošlem na Sibiř. To mi věř. A budeš tam znamenat míň než chlap, co zametá ulice. Jestli budeš dál dělat potíže, tak ti to spočítám.“ A ukázal na arzenál na stole.

V tu chvíli, ne ze strachu z toho, čím mi hrozil, ale z náhlé frustrace mi povolily nervy a já se rozplakal. Slzy se řinuly a já je nemohl zadržet. Měl jsem pocit, že si všichni zasluhujeme něco lepšího než tohle. Děsilo mě pomyšlení, že člověka může poslat na Sibiř na smrt vyčerpáním, hladem či zimou, pouhý rozmar nějakého úředníčka, který myslí jen na další frčky na svém límci.

Poručíka moje slzy ani v nejmenším nedojaly. Pomalu vzal dlouhou gumovou hadici a vztekle mě udeřil po zádech a ramenou. Vyskočil jsem a křičel, a tu k mému překvapení vstoupil do místnosti vysoký muž v civilu s výrazným obličejem. Všichni rázem ztuhli v pozoru, ale on se na ně ani nepodíval. Vzal moje nepodepsané „přiznání“ a pročetl si je. Zeptal se mě, co vím o příslušnících NKVD v civilu, kteří hlídají členy politbyra, o ulicích, jimiž jezdívají z Kremlu a do Kremlu. Přesně jsem mu zopakoval, co jsem řekl už u prvního výslechu před dvěma měsíci.

Neznámý se ke mně otočil zády a nařídil, ať mě odvedou do cely. V noci mě vzbudili a šli jsme dolů. Strčili mě do uzavřeného náklaďáku a odvezli zpět do mohutné, stodolu připomínající budovy Butyrky.

Tentokrát mě umístili do cely 405. Když mě dozorce vstrčil do dveří, zalapal jsem po dechu, ohromen tím, co jsem viděl: Všechno v cele bylo červené. Zdi, strop, podlaha, okénko ve dvoumetrové výšce a jeho obrácená markíza, slabé elektrické světlo, tři železné postele bez lůžkovin i plechová latrína, všechno červené. Byla to maličká místnost, ani ne dva krát čtyři metry, a bydleli v ní už dva vězni. Sama červená barva, ve dne i v noci osvětlená červeným světlem, stačila k tomu, aby se člověk po určitém čase zbláznil.

Představili jsme se a oba muži mi sdělili, že znali mého otce. Jmenovali se Michail Isajevič Sverdlov (nikoli Jakov Sverdlov, který spolu s Leninem patřil k pětici vůdců revoluce) a Goldfarb, bývalý šéfredaktor politického oddělení Komsomolské pravdy, oficiálního orgánu komunistické mládeže s třetím největším nákladem v SSSR. Jeho odstranění se z nějakého důvodu hodilo, a tak ho obvinili ze špionáže pro Němce. Než by do skandálu a problémů zatahoval rodinu, raději podepsal „doznání“.

Byl dobrým přítelem Ilji Erenburga a Karla Radeka. Erenburg stál na začátku své kariéry a Radek měl být v nejbližší době zlikvidován.

Sverdlov byl Žid a starý komunista. Za revoluce bojoval v Buďonného rudé jízdě a vysloužil si Řád rudého praporu za statečnost. Později absolvoval řadu školení a stal se odborníkem na konzervárenský průmysl, takže v roce 1936 spolu s Mikojanem a dalšími navštívil USA. Po návratu stále postupoval, až se stal šéfem ústředního oddělení konzervárenského průmyslu, přímo podřízeného lidovému komisariátu potravin, vedenému Mikojanem. Pak však byl zatčen a obžalován ze špionáže ve prospěch Spojených států.

Sverdlov byl vždycky loajální pracovník a příznivec sovětské vlády, stejně se ale po něm žádalo plné „doznání“ viny. Jako důkaz proti němu použili to, že vlastnil americké pero Parker, několik amerických obleků a americký radiofonograf, všechno přivezené z cesty do USA. Po týrání, po němž musel být hospitalizován, podepsal „doznání“. Nyní čekal na rozsudek.

Goldfarba si brzy odvedli. Když pro něho dozorce zčistajasna přišel, náhle ztratil vládu nad svými údy a museli ho podpírat. Než nám zmizel z očí, zavolal hlasem plným bezmoci a zoufalství: „Sbohem, přátelé. Teď mě zastřelí.“

Zůstali jsme se Sverdlovem v Červené cele sami. Každý druhý den jsme se střídali ve voskování a leštění podlahy, aby se leskla jako zrcadlo. Denně nás „venčili“ na malém dvorečku, jehož jednu stěnu tvořila zeď pověstné okrouhlé Pugačevské věže, postavené za Kateřiny Veliké. Právě zde donský kozák Jemeljan Pugačov čekal, až mu na Rudém náměstí setnou hlavu. Historii jeho vzpoury popsal Puškin v románu Kapitánská dcerka. Nyní se o věži říkalo, že v ní popravují všechny vězně odsouzené k smrti.

Čím víc jsem přebýval v Červené cele, tím hlouběji jsem upadal do deprese. Byl jsem přesvědčen, že moje transporty z vězení do vězení slouží jen k tomu, abych se nakonec dostal tam, odkud už nevyjdu živý.

Cela se nacházela ve třetím patře budovy, hned pod střechou, a protože zrovna probíhalo nejparnější období moskevského léta, bylo horko, nedostatek čerstvého vzduchu v cele se téměř nedal vydržet. Trávil jsem ve vězení už pátý měsíc a vězeňské podmínky se už na mně projevovaly. Špatná strava a nehygienické prostředí, výslechy a atmosféra totálního deptání vedla k tomu, že jsem hubnul – a malomyslněl.

Začal jsem se podobat zvířeti, které žije jen nejzákladnějšími potřebami a které ovládá hlad a pocit pronásledování, strach z toho, že mu někdo ublíží, a vyhlídka na smrt. Levou stranou obličeje mi nepřetržitě škubala křeč a měl jsem ji černou od podlitiny, která se neuzdravovala. Ochromen hrůzou jsem sledoval, že mé záchvaty kašle se množí a někdy končívají pliváním krve. Nakazil jsem se tuberkulózou? Neodvažoval jsem si to přiznat, nicméně jsem o tom skoro nepochyboval. Váhal jsem, zda nemám požádat vedení věznice o lékařskou péči, ale vzpomněl jsem si na Goroděckého, a uvědomil jsem si, že by šlo o ztrátu času.

Upadl jsem do tak hlubokého zoufalství, že nikdy předtím ani potom jsem nic podobného nepoznal – už mi na ničem v životě nezáleželo. Chtěl jsem jen vědět, že mě nechají naživu, jenže mi bylo jasné, že když nenajdu nějaký způsob, jak se dostat z vězení ven, bude to můj konec. Začal jsem od rána do večera myslet na smrt a v noci se mi zdály divné sny. Tehdy jsem nemyslel na vyšší ideje, na ušlechtilé ideály, za které lidé pokládali život, na svobodu slova, tisku, politického sdružování. Nesmírně jsem hladověl po nejobyčejnějších tělesných požitcích. Dýchat z plných plic svěží jarní vzduch, mít údy rozechvělé koupelí v čisté řece, ležet v zelené trávě na teplém žlutém slunci, moci běžet kam se mi zlíbí a jíst dobré jídlo, měkké jemné maso a zralé voňavé ovoce a cítit sladkou blízkost dívky. Myslel jsem na to dlouho a láskyplně, ale s melancholickou, bolestnou beznadějí.

Existuje jen jedno právo, jež přísluší všem vězňům: právo sepsat odvolání a zaslat ho komukoli v Sovětském svazu. Dvakrát měsíčně vězňové dostávají k dispozici inkoust, pera a papír, aby sepsali odvolání, a skoro všichni vězňové to dělají. Odvolání nedojdou dál než do odpadkového koše v kanceláři vyšetřovatele – ocitnou se tam hned poté, co si je přečte. Pokud vězeň píše stížnosti na to, jak s ním zacházejí, obvykle ho důkladně zmlátí, ale pokud o tom pomlčí, o svém odvolání nikdy neuslyší. Nikdy jsem nezaznamenal, že by nějaké odvolání došlo na místo určení. Pamatoval jsem si ale, že všechna odvolání, která mí druhové psali (sám jsem se o to nestaral) byla adresována jejich bývalým nadřízeným ve službě anebo lidem nepřímo spojeným s organizací odpovědnou za jejich uvěznění. Když jsem promyslel všechny možné cesty, jak se dostat z vězení, začal jsem o odvolání vážně uvažovat. Neměl jsem velkou naději na úspěch, ale kdybych jej napsal správně, mohlo by příznivě ovlivnit mé postavení.

Pamatoval jsem si na lidového komisaře NKVD Lavrentije Beriju, jak vstoupil do místnosti při mém prvním výslechu, a byl jsem si jistý, že jestli si mne bude pamatovat, bude vědět, že jsem se neprovinil zločiny, jež se mi připisovaly. Proto jsem při nejbližším poskytnutí psacích potřeb, napsal v prvním červencovém týdnu tento text:

Drahý Lavrentiji Pavloviči Berijo,

odpusťte prosím, že Vás obtěžuji touto žádostí.

Snad si na mne vzpomínáte z inspekční návštěvy ve vyšetřovací místnosti večer 29. ledna 1939, kde mne vyslýchal jeden z vašich kapitánů státní bezpečnosti. Doufám, že tento kapitán státní bezpečnosti vám zaslal zprávu v tom smyslu, že jsem nebyl zatčen kvůli zločinu, ale proto, že jsem chtěl být zatčen, abych se setkal s vyššími představiteli ústřední sekce státní bezpečnosti a dověděl se, jakých zločinů se dopustil můj otec. Mé svědomí je čisté a jsem si jistý, že snadno zjistíte, že jsem se nikdy nedopustil žádného zločinu proti Sovětskému svazu, sovětské vládě či našemu drahému vůdci Josifu Vissarionoviči Stalinovi.

Během pěti měsíců strávených ve vězení jsem viděl, že všechno, co dělá NKVD, je spravedlivé a správné. Nepochybuji o tom, že tato dobře fungující organizace, NKVD, jednala vždycky s nejlepšími úmysly. Jestliže mi tedy NKVD nemůže dát možnost vidět otce či obdržet o něm nějaké zprávy, má pro to určitě velmi dobré důvody.

Proto prosím, drahý Lavrentiji Pavloviči Berijo, abyste nařídil moje propuštění, a abyste mě, je-li to možné, dal sledovat někým z NKVD, abych mohl dokázat, že nejsem nepřítel sovětského systému, sovětské vlády, našeho drahého vůdce Stalina či sovětského lidu.

S úctou

Anatolij Michajlovič Granovskij

Toto jsem napsal a nepřímo se tak i zřekl otce.

(14)     SLIB

Po předložení odvolání jsem dospěl k definitivnímu závěru: Musím zapomenout na otce nebo aspoň zanechat veškeré naděje, že ho ještě někdy uvidím, a už nikdy nesmím snít o jeho návratu. V ničem, co mě čeká, už mi nemůže být nápomocen. Od nynějška mi nikdo nepomůže. Musím se spoléhat sám na sebe.

Pokud šlo o výsledek odvolání, začal jsem být optimističtější než v době, kdy jsem ji sestavoval. Nikde jsem nevybočil z formy, upustil jsem od oslovení Beriji jako „soudruha“, protože jsem byl přece vězeň a on svobodný, a tušil jsem, že když se obracím na jejich šéfa, vyšetřovatelé zřejmě nebudou riskovat, že by odvolání zadrželi. A jediný Berija byl vedle Stalina dost mocný, aby se mnou – pokud se mu zachce – jednal spravedlivě, aniž by tím riskoval svou osobní reputaci. Navíc jsem se ponížil, což právě chtěli. Začal jsem doufat, i když čekání bylo čím dál namáhavější.

Za tři dny si mě zavolali k výslechu. V kanceláři jsem se setkal s jiným poručíkem, který mě zdvořile vyzval, ať se posadím. Ještě jsem ho nestačil poslechnout, a už někdo přinesl podnos s konvicí čaje, dvěma sklenicemi, cukřenkou, táckem s kolečky citronu a talířem s chleby obloženými šunkou a salámem. Poručík mě vybídl, ať si s ním dám čaj a vezmu si obložený chleba. Pak začal tak humánní výslech, že podobný Butyrka pravděpodobně už léta nezažila.

Poručík mi kladl otázky a psal je na list papíru, a když jsem odpovídal, zapisoval i odpovědi. Výslech trval pět hodin a já poctivě na všechno odpovídal. Žádný řev, žádná hněvivá slova, žádný pocit rozkazování a poslouchání rozkazů. Otázky a odpovědi pokrývaly prakticky celý průběh mého života až do zatčení. Nakonec mě poručík požádal, ať si přečtu to, co napsal, a pokud je to v pořádku, ať každou stranu podepíšu. Bylo to skutečně správně, a tak jsem to bez výhrad podepsal, jak chtěl. Pak stisknul knoflík na stole a přišli dva dozorci. Bez dalších řečí jim pokynul, ať mě odvedou.

Sverdlovovi jsem po návratu do cely neřekl, co se stalo. Ještě bylo brzy si dělat přehnané naděje. Věděl jsem ale, že věci se obrátily k lepšímu, i když nepadla zmínka o tom, že by šlo o reakci na mé odvolání.

20. července, když jsme se Sverdlovem jedli oběd, šči, tj. vařené zelné listy, znovu mě zavolali k výslechu. Nedojedl jsem, hned jsem vstal a šel.

Ve vyšetřovací místnosti stál týž poručík, který řídil minulé sezení, ale sotva jsem vstoupil, otevřely se jiné dveře a vstoupil ten hnusný důstojník, který mě při třetím výslechu ztloukl a mlátil gumovou hadicí. Zavelel Pozor!, také se prkenně vypjal a začal předčítat z listu papíru, který držel před sebou.

„Rozhodnutí Zvláštního výboru, Moskva, 20. července 1939,“ četl a pokračoval v tom smyslu, že po přezkoumání případu obviněného, totiž mě, atd., nařčeného ze zločinů špionáže podle paragrafu 58, článek deset trestního zákoníku SSSR, Zvláštní výbor, sestávající z lidového komisaře NKVD SSSR, prokurátora SSSR a předsedy vojenského soudu SSSR dospěl k rozhodnutí propustit vězně na svobodu, získat od něho písemný slib nevyzradit státní tajemství, s nimiž přišel do styku během uvěznění, varovat vězně, aby upustil od pokusů zjistit víc o svém otci, který je odsouzeným nepřítelem lidu, a považoval své osvobození za účinné od půlnoci z 20. na 21. července 1939. Dokument podepsali Berija a Vyšinskij.

Vyšetřovatelé mě vyzvali, ať dokument podepíšu na potvrzení, že mi byl přečten, což jsem udělal.

Pak mi dali papír a přikázali napsat nadpis „Slib“, a pokračovat takto:

„Já, Anatolij Michajlovič Granovskij, na tomto místě slavnostně přísahám, že nikdy nebudu s nikým hovořit – ani se členy vlastní rodiny – o tom, co jsem viděl nebo co se mi stalo během uplynulé doby věznění.“ Byl jsem varován, že porušení této přísahy bude mít za následek moje okamžité zatčení a odsouzení za vyzrazení státního tajemství, jež se trestá zastřelením bez řádného soudu.

Toto jsem napsal a podepsal.

Oba vyšetřovatelé mi potřásli rukou a nazvali mě „soudruhem“. A to se mi předtím jeden z nich posmíval, že mě pošlou shnít na Sibiř.

Pak přinesli jídlo a vyzvali mě, ať si beru. Přešlo se na žoviální tón. Také mi dali nejnovější výtisk Pravdy, první noviny, které jsem viděl téměř po šesti měsících. Když jsem se najedl, zavedli mě vyšetřovatelé do jiné místnosti, kde mě nechali samotného číst. Zamkli za sebou dveře.

Asi za dvě hodiny přišel dozorce, aby mě odvedl zpátky do vyšetřovací místnosti, kde jsem kromě dvou poručíků našel dalšího mladého člověka v civilu. Podle jeho chování a způsobu, jakým s ním jednali poručíci, jsem usoudil, že je zřejmě hodnostně výš. Poručil mi, ať se posadím, nervózně přede mnou přecházel sem a tam a říkal přibližně toto:

„Obrátil jste se na NKVD a lidového komisaře soudruha Beriju se žádostí o osvobození a aby vám dal možnost prokázat svou loajalitu ke státu. Přejete si požívat privilegia všech čestných sovětských občanů. Přejete si mít otevřené dveře ke šťastné budoucnosti, jaké jsou otevřené pro všechny sovětské mladé lidi, kteří nejsou spojeni s nepřáteli lidu, špiony, sabotéry a trockisty. Ale,“ teď se ve svém přecházení zastavil a podíval se na mne, „jste synem nebezpečného nepřítele lidu. Jste mladý, a abyste si zasloužil právo na tato privilegia, musíte dokázat, že jich jste hoden, svou loajalitou k Sovětskému svazu a našemu drahému vůdci soudruhu Stalinovi.“

„Ústřední oddělení státní bezpečnosti GUGB sovětské NKVD se rozhodlo nabídnout vám možnost vstoupit do GUGB coby tajný agent,“ pokračoval. „Pro tuto velmi důležitou a čestnou službu chceme jenom dobrovolníky. Jestliže tuto nabídku přijmete a poctivým plněním rozkazů osvědčíte loajalitu, GUGB vám všude a ve všem pomůže a pro budoucnost se vám otevřou mnohem větší možnosti než pro obyčejné občany. Aktivně také pomůžete sovětské vládě budovat komunistickou společnost na celém světě. GUGB pomáhá Kominterně při přípravě proletářské revoluce ve všech kapitalistických zemích, provádí aktivní opatření k očištění sovětské společnosti i společnosti v jiných zemích od antisovětských elementů. Všichni členové GUGB proto mají mimořádné možnosti, jak si zařídit skvělou budoucnost, postupovat a získávat moc a zasloužit si zvláštní vládní vyznamenání a pocty. Jestliže nabídku přijmete, čeká vás zajímavá, spolehlivá a zářivá kariéra.“

Najednou ke mně přistoupil a zeptal se:

„Tak co? Přijímáte, nebo ne?“

Díval se na mě přísně a svým postojem mi dával najevo, že musím odpovědět rychle. Tak o tohle jde, pomyslel jsem si. Dají mi svobodu pod podmínkou, že přejdu na stranu svých věznitelů. Jestli odmítnu, nařízení o mém propuštění bude jen vtip. Ani ne za čtyřiadvacet hodin mě zatknou znova, a pak se už nikdy nedostanu na svobodu.

„Ano,“ řekl jsem. „Přijímám.“

Hned mi dal kus papíru a řekl, ať nahoru napíšu datum, pak „v Moskvě“ a slovo „Slib“, a začal diktovat. Psal jsem asi toto:

„Tento slib dávám GUGB NKVD SSSR, v němž se já, Anatolij Michajlovič Granovskij, zavazuji působit a bezprostředně se řídit všemi rozkazy GUGB. Přísahám, že budu GUGB zpravovat o všech protisovětských aktivitách, které zjistím. Přísahám, že s nikým, ani se členy své rodiny, nebudu hovořit o své práci pro GUGB. Všechny zprávy, v nichž budu referovat o plnění svých povinností, podepíšu pseudonymem…“

Přestal diktovat a řekl mi, ať si vyberu nějaké jméno, třeba jméno nějakého člověka, zvířete nebo předmětu, či dokonce číslo, pod kterým budu napříště veden. Na mysl mi ze všeho nejdřív přišel čokoládový bonbón, na který jsem posledních půl roku měl tolikrát chuť a který měl na obalu reprodukci obrazu Medvědi v lese slavného ruského malíře Šiškina. Řekl jsem, že budu používat jméno Šiškin. Souhlasil a vybídl mě, ať píšu dál.

„…Šiškin.“

Pak mi řekl, ať se podepíšu celým jménem, a pod to do závorek napíšu „Šiškin“.

Papír vzal, pečlivě jej složil a vstrčil do náprsní kapsy. Pak mi podal ruku a pravil:

„Jmenuji se Valentin Vasiljevič Makejev. Od této chvíle jsem váš nadřízený.“ Makejev mi dal telefonní číslo, K-6-48-20, a nařídil, ať mu zatelefonuji nazítří ve dvě hodiny odpoledne. Zeptal se, jestli v domě, kde bydlím je telefon, a když jsem přisvědčil, řekl, ať ho nepoužívám, a ať volám vždycky z telefonní budky, a dávám přitom bedlivě pozor, zda mě někdo neslyší. Dal mi potvrzení o propuštění s číslem 396, podepsané náčelníkem prvního zvláštního odboru NKVD SSSR a datované 20. července 1939.

Z telefonního čísla, jež mi Makejev dal, jsem okamžitě vyrozuměl dvě věci: za prvé, podle písmene K, že jde o centrální moskevský obvod nebo Kreml, a za druhé, podle kombinace K-6, že patří NKVD. Všechna taková čísla patří NKVD a nejsou v žádném telefonním seznamu.

Dva čekisti v hodnosti poručíka, vyzvaní, aby během mého pohovoru s Makejevem opustili místnost, byli zavoláni zpátky a instruováni, aby zajistili vrácení všech mých věcí. Makejev pak vyjádřil lítost, že mě mohou propustit až po půlnoci a že do té doby budu muset vydržet v té cele připomínající koupelnu, jež byla mým prvním obydlím v Butyrce. Dají mi tam ale lavici, abych si mohl sednout, a také dobré jídlo a výtisk Pravdy na čtení. Potom odešel a strážný mě odvedl do cely. Tam mi vrátili moje věci a drobnosti, jež zůstaly v Červené cele.

Zase jsem byl plnoprávným sovětským občanem, nebo jsem se jím aspoň měl během několika hodin stát. Ať žije soudruh Stalin!

ANATOLIJ GRANOVSKIJ
BYL JSEM AGENTEM NKVD

Z anglického originálu

I Was An NKVD Agent

vydaného nakladatelstvím

Living Sacrifice Books

přeložil Pavel Motyčka

Editor Stanislav Forejt

Grafická úprava Vladimír Nárožník

Redakční úprava Vladimír Novotný

Odborná konzultace Marina Bačkovská

Vydal v roce 2003 Stanislav Maxa – STEFANOS

Klášterská 127/II.

377 01 Jindřichův Hradec

Sazbu zhotovil Petr Kadlec

Vydání první

Náklad 2 200 výtisků

Tisk AKCENT Vimperk

Počet stran 288

ISBN 978-80-903102-1-4

ELEKTRONICKÁ VERZE

Konverze: www.elektronicke-knihy.info

Verze: 1.00, srpen 2014

ISBN 978-80-87081-30-3 (KF8+Mobi)

Plnou verzi elektronické knihy si můžete zakoupit na serveru www.hlas-mucedniku.cz (za 74 Kč). Děkujeme.

NABÍDKA DALŠÍCH E-KNIH Z NAKLADATELSTVÍ STEFANOS

Níže uvedené tituly si můžete zakoupit a stáhnout na stránkách www.hlas-mucedniku.cz ve formátech Mobi/Kindle (Kindle Keyboard, Kindle, Kindle Touch, Kindle Paperwhite) a EPUB (Sony Reader, Nook, Kobo, Bookeen, PocketBook a další). E-knihy neobsahují DRM.

Dvanáct kázání

Pavel Rejchrt

104 normostran, 49 Kč

Sbírka kázání českého malíře, básníka a literáta z posledních deseti let, ve kterých se autor zamýšlí nad duchovní situací současného křesťanstva i společnosti.

ÍRÁN: Touha po Bohu

Todd Nettleton

111 normostran, 39 Kč

Sedm příběhů íránských muslimů, kteří nalezli skutečnou svobodu.

Kristus na židovské cestě

Richard Wurmbrand

217 normostran, 54 Kč

Již několik desítek let uplynulo od doby, kdy začal Richard Wurmbrand hlásat křesťanské poselství Židům. Jsa sám Žid, prošel od svého obrácení nesčetnými konflikty s mnoha židovskými lidmi. Jeho srdce však zůstalo naplněno horlivou láskou k nim.

Lékař z Kurdistánu

Jay M. Rasooli a Cady H. Allen

173 normostran, 24 Kč

Příběh o obrácení muslimského mullaha.

Let přes hranice

Hans Martin Braun

120 normostran, 44 Kč

Napínavý román z prostředí ruské podzemní církve se špionážní zápletkou.

Od utrpení k triumfu

Richard Wurmbrand

121 normostran, 49 Kč

Volné pokračování knihy „Mučen pro Krista“ od židovského křesťana a rumunského evangelikálního pastora.

Samochodci víry

Pavel Rejchrt

219 normostran, 99 Kč

Románová alegorie a svědectví o našich životech, o jejich smysluplnosti.

Ukaž nám cestu

Pavel Rejchrt

201 normostran, 89 Kč

Soubor kázání evangelického spisovatele, básníka a malíře.

V Božím podzemí

Richard Wurmbrand

275 normostran, 64 Kč

Dramatický příběh rumunského pastora v komunistickém žaláři.

Vězeňské zdi kdyby promluvily

Richard Wurmbrand

136 normostran, 59 Kč

Autorova kázání, sestavená na svamovazbě, která jsou pozoruhodným a jedinečným dokumentem o hlubinách křesťanské víry uprostřed nelidského teroru a zoufalství.

Víra navzdory KGB

Hermann Hartfeld

374 normostran, 54 Kč

Autentické vyprávění o pronásledování křesťanů v Sovětském svazu v šedesátých letech.

Vítězná víra

Richard Wurmbrand

135 normostran, zdarma

Inspirující čtení na téma křesťanské víry a svědectví.